Ърнест Хемингуей
Да имаш и да нямаш

Превод от английски: Димитри Иванов, 1989

chitanka.info

Първа част
Хари Морган
(Пролет)

Глава първа

Да знаете каква е Хавана в ранна утрин, когато скитниците още спят покрай стените и дори фургоните с лед за баровете още не са се задали. Е добре, вървим ние от пристанището през площада към „Перлата на Сан Франциско“ да пием кафе, а на площада само един просяк — събудил се и пие от чешмата. Но когато влязохме в кафенето и седнахме, ония тримата ни чакат.

Щом седнахме, единият се приближи.

— Е? — вика той.

— Не мога — казвам му аз. — Искам да ви услужа, но казах ви снощи — не мога.

— Сам определете цената.

— Не е там работата. Не мога. Това е.

Другите двама се бяха приближили и гледаха огорчени. Хубави момчета. Да можех да им услужа, ама на̀.

— По хиляда на глава — рече онзи, дето говореше добре английски.

— Не ме измъчвайте — отвърнах му. — Истината е, че не мога.

— Един ден, когато нещата се променят, това ще значи много нещо за вас.

— Зная. Аз съм за вас. Но не мога.

— Защо?

— С лодката си вадя хляба. Загубя ли я, губя си хляба.

— С парите ще си купите друга.

— Не и в затвора.

Явно ме бяха взели за човек, дето трябва да го убеждаваш, защото онзи продължи:

— Ще получите три хиляди долара, а те ще ви свършат добра работа после. Ясно ви е, че това, дето е сега, няма да трае много.

— Чуйте — казах аз, — не ме интересува кой е президент тук. Но в Щатите не пренасям нищо, дето може да говори.

— Искаш да кажеш, че ще се разприказваме? — намеси се единият, дето още не се беше обаждал. Беше ядосан.

— Казах: нищо, дето може да говори.

— Да не ни мислиш за lenguas largas?

— Не.

— Знаеш ли какво е lengua larga?

— Да. Човек с дълъг език.

— А знаеш ли как постъпваме с тях?

— Недей да се ежиш — казах аз. — Вие сте тия, дето искате. Аз нищо не съм ви предлагал.

— Затваряй си устата, Панчо — сопна се на ядосания онзи, който беше говорил преди.

— Той каза, че сме щели да се раздрънкаме — рече Панчо.

— Слушайте — прекъснах ги аз, — казах ви, че не пренасям нищо, дето може да говори. Кашоните с ром не могат да говорят. Дамаджаните не могат да говорят. Има и други неща, дето не могат да говорят. Но хората могат.

— Китайците могат ли да говорят? — клъвна ме Панчо.

— Могат, ама не им разбирам — отвърнах му аз.

— Значи не щеш, а?

— Вече ви казах снощи: не мога.

— А ти няма ли да се разприказваш? — заяждаше се Панчо.

Беше ме разбрал криво и от това злобееше. Сигурно и защото го бях разочаровал. Изобщо не му отговорих.

— А ти не си lengua larga, така ли излиза? — не мирясваше той.

— Мисля, че не.

— И какво? Заплашваш ли?

— Слушай — рекох му аз, — я недей да ми се ежиш толкова рано сутрин. Сигурно си голям главорез. Не съм си пил кафето още.

— Значи смяташ, че съм главорез, а?

— Нищо не смятам — отвърнах аз. — И пет пари не давам. Не можеш ли да говориш по работа, без да беснееш?

— Сега съм бесен — каза той. — И ми се ще да те убия.

— До гуша ми дойде — рекох аз. — Говори по-малко.

— Оставѝ го, Панчо — обади се първият. После се обърна към мен: — Много съжалявам. Надявах се да ни вземете.

— И аз съжалявам. Но не мога.

Гледах ги как се отправят към вратата тримата. Хубави момчета бяха и добре облечени — без шапки, а джобовете им май бяха тъпкани с пари. Поне като ги слушаш как говорят, и то на такъв английски, с какъвто си служат богатите кубинци.

Двамата трябва да бяха братя, а третият, Панчо, беше малко по-висок, също хубаво момче. Един такъв строен, добре облечен, с лъскава коса. Едва ли беше толкова зъл, колкото излизаше, като го слушаш. Сигурно не му издържаха нервите.

Тъкмо излязоха и свиха вдясно, видях как един автомобил с вдигнат гюрук се задава откъм площада и се изравнява с тях. Пръсна се стъклото на витрината и куршумът се заби между редицата бутилки вдясно. Разнесоха се още изстрели — дан-дан-дан — и подредените край стената бутилки станаха на парчета.

Скочих зад стойката на бара вляво, та да надзърна какво става. Колата беше спряла и до нея бяха приклекнали двама мъже — единият с автомат „Томпсън“, другият с ловна пушка със срязани цеви. Тоя с томпсъна беше чернилка. Другият — с бял шофьорски комбинезон.

Едно от момчетата се беше свлякло по очи на тротоара, точно пред строшената витрина. Другите двама бяха зад фургона за лед с надпис „Пиво Тропикана“, спрял пред входа на съседния бар „Кунард“. Единият кон на фургона за лед лежеше на земята и риташе, както си беше с хамута, другият неистово мяташе глава.

Едно от момчетата стреля иззад фургона и куршумът рикошира на тротоара. Негърът с томпсъна залепи лице за земята — аха да пробие паважа, — даде един откос нагоре към задницата на фургона и, разбира се, свали единия. Той се пльосна до тротоара с глава на бордюра и остана да лежи там, закри глава с ръце, а шофьорът стреля с ловната пушка, докато негърът зареждаше нов дисков пълнител, но му беше далеч. Сачмите се посипаха по тротоара като сребърна градушка.

Другият изтегли за краката ранения зад прикритието на фургона, а негърът пак заби лице в паважа, за да даде нов откос. Тогава видях как моят приятел Панчо обхожда фургона да се прикрие зад коня, който беше на крака. Показа се иззад коня, лицето му бяло като мръсен чаршаф, и застреля шофьора с тежкия си пистолет „Люгер“, стиснал го с две ръце за устойчивост. После, без да се спира, стреля срещу негъра — два пъти над главата му, третия — ниско.

Проби гума — видях как въздухът засвистя, вдигна прах от улицата и когато Панчо беше вече на десетина крачки от негъра, онзи го уцели в корема със своя томпсън, изглежда, с последния си патрон, защото видях, че хвърли автомата на земята, а приятелчето Панчо седна тежко и политна напред. Още стискаше люгера и се мъчеше да се изправи, ама не можеше да си вдигне главата и тогава черният взе ловната пушка от земята до колелото, където беше паднал шофьорът и пръсна черепа на Панчо. Страхотен негър!

Гаврътнах от първото отворено шише, което ми попадна — и досега не зная какво пих. Цялата история никак не ми хареса. Както бях зад бара, промъкнах се през кухнята в задния двор и излязох на улицата. Заобиколих отдалеч площада, без изобщо да се обръщам да погледна тълпата, която бързо се натрупваше пред кафенето, минах през входа на пристанището, излязох на кея и се качих в лодката.

Онзи тип, дето ни беше наел, чакаше там. Разказах му какво стана.

— Къде е Еди? — запита ме Джонсън, работодателят ни.

— След престрелката никакъв не съм го виждал.

— Да не е ранен, а?

— Глупости. Нали ви казах, че всички куршуми, които влязоха в кафенето, отидоха във витрината. Това беше, когато колата приближаваше зад тях. Когато застреляха първото момче точно пред витрината. Влизаха под ъгъл, ей така…

— Много си сигурен — рече той.

— Гледах — отвърнах аз.

И тогава, като вдигнах очи, видях Еди да върви по кея. Изглеждаше по-дълъг и по-отпуснат от всякога. Вървеше като разглобен.

— Ето го.

Еди изглеждаше зле. Не че някога е изглеждал добре рано сутрин, но сега имаше наистина лош вид.

— Къде беше? — попитах го аз.

— На пода.

— Видя ли нещо? — запита го Джонсън.

— Не говорете за това, мистър Джонсън — му рече Еди. — Става ми лошо само като си помисля за него.

— Добре ще е да пийнеш нещо — предложи Джонсън. После се обърна към мен: — Е, ще тръгваме ли?

— Както кажете.

— Какъв ще бъде денят?

— Горе-долу като вчерашния. Може и по-добър.

— Хайде тогава.

— Добре, само да донесат стръвта.

Три седмици, откакто водехме тая птица на риболов по Гълфстрийма, а не бях видял ни цент от него, освен стоте долара, които ми даде, преди да отплаваме за Куба, да платя на консула, също за разрешително, храна и гориво. Риболовните принадлежности пак от мен, бяхме се разбрали за тридесет и пет долара на ден. Спеше в хотела и всяка сутрин идваше на пристанището. Еди ми беше намерил тоя клиент, затова трябваше да взема и него. Давах му по четири долара на ден.

— Ще трябва да заредим — казах аз на Джонсън.

— Добре.

— Но за това ще ми трябват пари.

— Колко?

— Двадесет и осем цента галонът. Трябват ни четиридесет галона. Това прави единадесет долара и двадесет цента.

Той извади петнадесет долара.

— Съгласен ли сте да мина остатъка от парите за бира и лед? — попитах го аз.

— Добре — съгласи се той. — Приспадни от сумата, която дължа.

Мислех си, че три седмици са доста време да го возя, без да ми плаща, но щом има пари, все едно. Трябваше да ми плаща поне на седмица. Но някои съм возил така по месец и пак съм си получавал парите. Сам си бях виновен, но отначало бях доволен, че имам клиент. Чак през последните няколко дни започна да ме изнервя, но гледах да си мълча, за да не го настроя против себе си. Ако накрая си плати честно, колкото по-дълго време се задържи, толкова по-добре за мен.

— Бутилка бира? — предложи ми той, като отваряше сандъка с бирата.

— Не, благодаря.

Тъкмо тогава по кея се зададе негърът със стръвта и казах на Еди да отшвартова. Негърът се качи на борда със стръвта, ние поехме към изхода на пристанището, негърът взе две скумрии, прокара куката през устата им, извади върха през едната страна на крилете, мушна го през другата страна и намота повода така, че стръвта да не се откъсне и да е плътно по стъблото на куката, и със затворена уста, че да се влачи плавно, без да се върти.

Той беше истински черен негър, сръчен и тъжен, с амулет от сини мъниста на шията под ризата и стара сламена шапка. Любимото му занимание на лодката беше да спи и чете вестници. Но иначе беше пъргав и умееше да поставя стръвта.

— Капитане, ти можеш ли да нагласяваш стръвта като него? — попита ме Джонсън.

— Да, сър.

— И защо ти е тогава този негър?

— Като налетим на някоя голяма риба, ще видите — отговорих аз.

— Какво ще видя?

— Негърът ще се справи по-бързо от мен.

— Еди не може ли?

— Не, сър.

— Според мен излишни разноски.

Негърът получаваше от него един долар дневно и нощите му бяха безкрайна румба. Виждах, че вече му се доспива.

— Нужен е — настоях аз.

Подминахме мауните пред Кабаняс, с които извозваха улова на буксир, а също рибарските лодки на дрейф, с които вадеха риба от скалистото дъно към форт Моро, и насочих лодката натам, където се открояваше тъмната линия на залива. Еди извади двете големи блесни, а негърът постави стръв и на трите въдици.

Течението стигаше почти до плитчините и като го наближихме, водата биеше на виолетово и правеше въртопи. Полъхна източен ветрец и вдигнахме ято хвърчащи риби, от ония големите чернокрилки, дето излитат като Линдберг на кинопрегледа, когато прекосява Атлантика.

Големите хвърчащи риби са най-добрият знак. Докъдето ти поглед стига, все тия жълтеникави водорасли като повехнали туфи, което означава, че главното течение е в дълбочина, а пред нас се виеха птици над пасаж дребен тон. Виждахме как тончетата подскачат — и все дребни, около килограм.

— Вече можете — казах аз на Джонсън.

Той се препаса с ремъците и пусна зад борда голямата въдица с макара „Харди“: петстотин метра корда номер тридесет и шест. Погледнах назад и видях, че стръвта му се носи добре, леко се полюшва по вълните, а двете блесни изскачат и пак се гмурват. Движехме се с подходяща скорост и аз насочих лодката право към течението.

— Опрете петата на пръта в гнездото под столчето — казах му аз. — Така по̀ няма да ви тежи. Освободете кордата, че да пусне влакно, като дръпне. Ако налапа на натегната контра, ще ви издърпа през борда.

Всеки ден трябваше да му го напомням, но не се дразнех. От петдесет души ще се намери един, дето да разбира от риболов. Той пък ще излезе всезнайко и ще иска по-тънко влакно, дето няма да издържи.

— Какъв ден се очертава? — поиска да знае той.

— От хубав по-хубав — уверих го аз. Беше си самата истина.

Дадох щурвала на негъра, казах му да държи все на изток по края на течението и се върнах при Джонсън, който седеше и гледаше как стръвта се люлее върху вълните.

— Да пусна ли още една въдица? — попитах аз.

— Няма нужда — спря ме той. — Искам сам да я засека, сам да я изтегля.

— Добре — рекох аз. — Ако искате. Еди само ще я пусне, а дръпне ли — дава я на вас сам да засечете.

— Не, предпочитам да има само една въдица във водата.

— Добре.

Негърът държеше курс навътре, проследих погледа му и видях, че е забелязал ято хвърчащи риби пред нас, малко встрани на течението. Погледах назад и видях Хавана, красиво огряна от слънцето, а от пристанището зад Моро излизаше параход.

— Мисля, че днес все ще ви се удаде да се преборите с някоя, мистър Джонсън — насърчих го аз.

— Крайно време е. Колко дни, откакто излизаме?

— Днес стават три седмици.

— За риболов е много време.

— Тя е особена риба — казах аз. — Като няма — няма. А излезе ли — колкото щеш. По това време винаги идва. Ако сега не се появи, въобще няма да дойде. Луната е благоприятна, течението е наред и се надига хубав бриз.

— Първия път, като излязохме, имаше от по дребните.

— Да — потвърдих аз, — нали ви казах. Дребни, после още, но все по-нарядко, после нищо и тогава идват големите.

— Вие, капитаните на наемни яхти, все тая песен си пеете. Или ще е много рано, или много късно. Я вятърът не бил подходящ, я пък луната не била благоприятна. Но парите си ги вземате.

— Това му е лошото — обясних аз, — че наистина е или много рано, или много късно, пък много често и вятърът е неблагоприятен. А зададе ли се ден, дето е тъкмо за риболов, стоиш си на брега без клиенти.

— Но каза, че днес няма да е празен ден, нали?

— На мен вече доста ми се струпа за днес — отвърнах аз. — Бас държа обаче, че и вие няма да скучаете.

— Дано — каза той.

Приготвихме се за чакане. Еди отиде към носа и се изтегна. Аз стоях прав и гледах няма ли да се мерне опашка. Поглеждах и към негъра — главата му клюмаше. Какви ли ги вършеше нощем!

— Ще ми подадеш ли бутилка бира, капитане? — обърна се към мен Джонсън.

— Да, сър — бръкнах аз в леда да му извадя една по-студена бира.

— Ти не искаш ли?

— Не, сър. Ще изчакам до довечера.

Отворих бутилката и тъкмо му я подавах, когато зърнах един голям тъмен марлин, а мечът му по-дълъг от ръката ти: разпори водата, подаде се и се нахвърли на скумриите. Дебел като дънер.

— Отпуснете въжето! — креснах аз.

— Още не я е налапал — рече Джонсън.

— Тогава изчакайте.

Беше изплувал от дълбокото и не видя стръвта.

— Бъдете готов да му пуснете въже, щом я докопа.

Тогава го видях как се устремява нагоре зад нас, разперил плавници като виолетови криле, с виолетови ивици по кафявото тяло. После изплува като подводница, гръбната му перка се подаде и запори водата. Заплува зад стръвта, мечът цял над водата, сякаш го размахваше.

— Оставете го хубаво да я налапа — обадих се аз.

Джонсън освободи макарата, тя се завъртя, едрият марлин се изви, гмурна се — виждах го целия, блеснал като сребро, когато полегна ребром и заплува бързо към брега.

— Запънете контрата — казах аз. — Но не много.

Той я попристегна.

— Не много — повторих аз. Видях, че въжето се изпъва.

— Сега рязко законтряте. Той непременно ще скочи.

Джонсън запъна контрата и пак улови пръта.

— Рязко! — казах аз. — Да се забие! Пет-шест пъти!

Той законтри още два пъти, прътът се огъна, макарата заскърца и — хоп! — марлинът скочи, блесна като сребро на слънцето и се гмурна с такъв плясък, сякаш кон се е хвърлил от скала в морето.

— Отпуснете — казах аз.

— Избяга! — съобщи Джонсън.

— Как не! Освободете докрай контрата!

Видях как въжето се отпуска; когато отново скочи, марлинът беше зад нас и плуваше навътре в морето. След малко пак се показа — водата под него закипя — и видях, че куката се е забила косо в устата му. Ивиците по тялото му ясно личаха. Беше чудесен марлин, блеснал като сребро, на морави черти и дебел като дънер.

— Избяга — рече Джонсън.

Връвта увисна.

— Обери въжето — наредих му аз. — Куката се е забила здраво. След това креснах на негъра: — Пълен напред!

Тогава марлинът скочи, после пак и пак — изпънат като греда, литваше цял право към нас, вдигайки фонтани от пръски, когато падаше във водата. Въжето се опна и видях, че марлинът се отправя отново към брега — явно завиваше.

— Сега ще се опита да ни избяга — предупредих аз. — Понесѐ ли се — гоним го. Не натягайте. Имаме достатъчно въже.

Едрият марлин пое на северозапад като всяка голяма риба, и как само пое! Скок — плясък, скок — плясък, лети по вълните като скутер. Завихме след него и го гонихме около четвърт миля. Държах щурвала и не преставах да крещя на Джонсън да не натяга въжето, но и да не го оставя необрано. Изведнъж видях, че прътът подскочи и въжето се отпусна. Който не разбира, няма да познае, защото въжето и без това прави коремче във водата. Но аз знаех.

— Избяга — обясних му аз.

Рибата продължаваше да се отдалечава на скокове, докато я изгубихме от очи. Хубав марлин беше наистина.

— Но аз усещам, че още тегли — недоумяваше Джонсън.

— Това е тежестта на въжето.

— Едва го навивам. Може да е умрял.

— Виж го! Още скача.

На половин миля от нас марлинът продължаваше да хвърля фонтани от пръски.

Проверих контрата на макарата. Беше я затегнал докрай. Въжето не можеше да се изтегля. Как нямаше да се скъса!

— Колко пъти ви казах да запъвате леко!

— Но той изтегляше още и още въже.

— Е?

— Затова я запънах.

— Слушайте — казах му аз, — закачи ли се риба на куката, ако не отпускате въже, ще го скъса. Няма въже, дето да удържи риба марлин. Затова тегли ли — отпускате. Контрата да запъва едва-едва. Рибарите, дето това им е занаятът, дори с въже за харпун не могат да ги удържат. Работата е да подгониш рибата с моторницата, за да не се изниже цялото въже, като почне да бяга. Спре ли да бяга, забива надолу и чак тогава запъваш контрата, та да я придърпаш обратно.

— Значи, ако не се беше скъсало въжето, щях да го уловя?

— Възможно е.

— Но той не можеше да продължава все така, на подскоци.

— Марлинът може още много други неща. Като свърши гонитбата, чак тогава почва борбата.

— Добре, хайде да опитаме пак.

— Първо ще трябва да навиете въжето.

Закачихме рибата, изпуснахме я, а Еди все спеше. Сега дойде на кърмата.

— Какво има? — осведоми се той.

В годините, преди да се пропие, Еди беше добър моряк, но вече не го биваше. Гледах го — изправил се пред мен, висок, с хлътнали страни и отворена уста, очите му гурелясали, косата изрусяла от слънцето. Знаех, че се е събудил, защото умира от жажда.

— По-добре пий една бира — казах му аз.

Той извади една бутилка от сандъка с лед и я изпи.

— Сега, мистър Джонсън, мисля да си доспя — каза той. — Благодаря за бирата, сър.

Такъв си е Еди. Ще уловим ли риба, няма ли — все му е едно.

По пладне закачихме друг марлин, но и той избяга. Когато се отскубна, куката с въжето отскочи на десетина метра във въздуха.

— Сега пък какво сбърках? — учуди се Джонсън.

— Нищо — казах аз. — Рибата просто се изскубна.

— Ех, мистър Джонсън, мистър Джонсън — обади се Еди, който се бе събудил за втора бира, — никак не ви върви. Може пък да ви върви с жените. Мистър Джонсън, я кажете къде ще отидем довечера.

После се върна да си легне.

Към четири следобед, тъкмо се връщаме покрай брега срещу течението, а то като воденичен улей, слънцето в гърба ни, и най-големият черен марлин, който съм виждал, налапа въдицата на Джонсън. Бяхме уловили четири тончета на чипарѝ и едно от тях негърът постави на куката за стръв. Тегнеше малко надълбоко, но пък припляскваше добре в дирята ни.

Джонсън откачи коланите от макарата, за да сложи пръта на колене, защото му бяха отмалели ръцете да го държи все изправен. Понеже се беше уморил да дърпа срещу напора — нали голямата стръв оказваше по-силно съпротивление във водата, — беше ме издебнал да завинти контрата, когато не гледам. Не бях разбрал кога. Неприятно ми беше да го гледам как държи пръта, но ми бе омръзнало все да му правя забележки. Пък и нали го беше измъкнал от гнездото, въжето щеше да се развие, така че нямаше опасност. Само че разпасана работа.

Аз бях на щурвала, водех лодката покрай течението срещу старата циментова фабрика, където има дънна яма досами брега, и там, дето върти, винаги гъмжи от дребна риба. Изведнъж плисна като от дълбоководен взрив, видях меча, окото, зейналата долна челюст и голямата моравочерна глава на черен марлин. Цялата му гръбна перка се подаде, направо колкото корабно ветрило, показа се и сърповидната опашка, когато той се нахвърли на тончето. Мечът му беше дебел като бейзболна бухалка и се вирна нагоре, щом той налапа стръвта и запори океана. Беше моравочерен, а окото му — като супена чиния. Едър. Да го хванеш, ще има четири-петстотин килограма.

Отворих уста да извикам на Джонсън да му пусне въже, но докато го изрека, видях как той се издига във въздуха, все едно, че под стола му има пневматичен крик, после прътът се изви като лък, с дебелия си край се заби в корема му и всичко излетя зад борда.

Джонсън беше затегнал контрата и когато рибата налетя, изтръгна го от столчето и той не можа да задържи ни прът, ни макара. Докато седеше, бе прехвърлил пръта през скута си и затиснал основата му с единия си крак. Ако не беше свалил коланите, и той щеше да литне зад борда.

Спрях двигателя и се върнах на кърмата. Джонсън седеше и се държеше за корема, където го беше ударила основата на пръта.

— Смятам, че за днес стига — казах аз.

— Какво беше това? — недоумяваше той.

— Черен марлин — отговорих аз.

— Как стана?

— Сам ще си отговорите. За макарата съм дал двеста и петдесет долара. Сега струва повече. За пръта — четиридесет и пет долара. И още към петстотин метра въже номер тридесет и шест.

В този миг Еди го тупна по рамото.

— Мистър Джонсън — вика му той, — нямате късмет, и това си е. Да ви кажа, такова нещо през живота си не съм виждал.

— Млъквай, пиянде такова — срязах го аз.

— Казвам ви, мистър Джонсън — продължи Еди, — това е най-невероятното нещо, което съм виждал.

— Какво щях да правя, ако ме беше повлякла такава риба? — тюхкаше се Джонсън.

— Нали искахте единоборство. — Бях станал зъл, но имаше защо.

— Много са големи — каза Джонсън. — Че то ще е цяло наказание.

— Слушайте — казах аз, — риба като тази ще ви убие.

— Нали ги ловят.

— Ония, дето знаят как. Но не мислете, че го правят безнаказано.

— Виждал съм снимка на момиче, което хванало марлин.

— Може — казах аз, — защо не. Рибата глътва стръвта, изтръгват й стомаха, тя излиза на повърхността и умира. Аз говоря за това да я уловиш, когато куката се е забила в устата й.

— Е, добре — рече Джонсън, — много са големи тия риби. Що за удоволствие и отде-накъде ще се занимавам с тях?

— Правилно, мистър Джонсън — обади се Еди. — Щом не е удоволствие, откъде-накъде? Ето, това вече е приказка. Щом не ви е приятно, тогава защо?

Още не бях дошъл на себе си от тая риба и загубата на пръта и макарата, затова не можех да ги слушам. Казах на негъра да свърне към форт Моро. Не им говорех, а те така си и седяха — Еди на единия стол с бутилка бира в ръка, Джонсън на другия.

— Капитане — обърна се той след малко към мене, — може ли едно уиски със сода?

Приготвих му го мълчешком, после налях и на себе си, почти чисто. Мислех си — гледай го тоя Джонсън, петнадесет дни излиза на риболов, накрая закачва риба, дето някой истински рибар година от живота си ще даде да я улови, изпуска я, оставя ме без въдица и си седи доволен, глупакът му с глупак, че и се налива с тоя пияница.

Когато стъпихме на кея и негърът щръкна в очакване, аз го запитах:

— А утре?

— Едва ли — каза Джонсън. — Риболов като този започна да ми омръзва.

— Ще платите ли на негъра?

— Колко му дължа?

— Един долар. Ако искате, може да му дадете и бакшиш.

Джонсън му даде един долар и две монети по двадесет кубински цента.

— Това пък за какво е? — попита ме негърът, показвайки монетите.

— Бакшиш — казах му аз на испански. — Приключихме. Това ти го дава отгоре.

— Утре да не идвам?

— Не.

Прибира си негърът кълбото за връзване на стръв и черните очила, слага си сламената шапка и си тръгва, без едно довиждане да каже. Беше от тези негри, дето пет пари не дават за нас.

— Кога искате да си оправим сметките, мистър Джонсън? — запитах го аз.

— Ще отида в банката утре сутринта. Сметката ще уредим следобед.

— Знаете ли за колко дни?

— Петнадесет.

— Не, днес беше шестнадесетият ден и като прибавим един за отиване и връщане, прави точно осемнадесет. Освен това прътът, макарата и въжето от днес.

— Ти си носиш риска за принадлежностите.

— Не, сър. Когато вие ги изтървате в морето, не.

— Нали всеки ден ти плащам наем и за тях? Значи рискът си е твой.

— Не, сър — обясних аз. — Ако рибата беше отнесла въжето не по моя вина, щеше да е друга работа. Но вие сам изтървахте всичко поради небрежност.

— Рибата ми ги изтръгна от ръцете.

— Защо бяхте затегнали контрата и не държахте пръта опрян в гнездото?

— Отде-накъде ще ми искаш пари за това?

— Ако вземете под наем кола и я хвърлите в някоя пропаст, не трябва ли да я платите?

— Ако съм в нея, не — отсече Джонсън.

— Хубаво го казахте, мистър Джонсън — възхити се Еди. — Не се ли сещаш, капитане? Ако е бил в колата, няма да е жив. Значи няма да плаща. Добре го каза.

Не обърнах внимание на пияницата.

— Дължите ми двеста деветдесет и пет долара за пръта, въжето и макарата — казах на Джонсън.

— Не е справедливо — възрази той, — но щом си рекъл, ще разделим сумата наполовина.

— За да купя нова въдица, сега ми трябват поне триста и шестдесет долара. Не ви вземам пари за въжето. Такава риба може да ви отмъкне цялото въже и вие да нямате никаква вина. Да беше тука някой друг, а не тоя пияница, щеше да ви каже, че сметката е съвсем честна. Знам, вижда ви се много, ама и въдицата много ми струва. За такъв риболов ми трябва от всичко най-доброто.

— Мистър Джонсън, тоя вика, че съм бил пияница. Може и да съм. Но ви казвам, че е прав. Прав е и не ви иска скъпо — каза Еди.

— Добре, няма да се караме повече — съгласи се най-сетне Джонсън. — Ще ви платя, макар че не ме убедихте. Значи осемнадесет дни по тридесет и пет долара плюс още двеста деветдесет и пет.

— Дадохте ми сто — казах аз. — Ще ви представя списък какви разходи съм направил и ще приспадна неупотребените продукти. Вашите разходи за провизии също ще ги приспаднем.

— Така е справедливо — рече Джонсън.

— Слушайте, мистър Джонсън — каза Еди, — да знаехте как скубят тука чужденците, щяхте да видите, че той ви иска съвсем умерено. Умерено не, ами направо евтино. Капитанът се отнася с вас, все едно, че сте му родна майка.

— Утре ще ида в банката и ще дойда при вас следобед. Вдругиден отплавам.

— Можете да се върнете с нас и да спестите парите за билета.

— Не — рече той, — с корабния рейс ще спестя време.

— Е — казах аз, — сега ще се почерпим ли?

— Отлично, — съгласи се Джонсън. — Обидени няма, нали?

— Не, сър — отвърнах аз.

И така, настанихме се на кърмата с по чаша уиски в ръка.

На другия ден работих на лодката цялата сутрин — имах да сменям картерното масло и сума други дреболии. После отидох в града, да хапна в един китайски ресторант, дето ти дават цял обяд за четиридесет цента. Накупих и разни подаръци, да ги нося на жена ми и трите дъщери. Нали знаете, парфюм, две ветрила и три от ония големите гребени. Щом свърших тая работа, отбих се при Донован, пих една бира, поговорихме си с него и тръгнах обратно към док „Сан Франциско“, спирайки тук-там за по една бира. Почерпих Франки в бар „Кунард“ и се качих на лодката в много добро настроение. Имах в джоба си само четиридесет цента. Франки се качи с мен и докато чакахме Джонсън, изпихме няколко студени бири от сандъка с лед.

Еди не се беше мяркал нито снощи, нито днес, но знаех, че свърши ли му кредитът, ще довтаса. Донован ми каза, че снощи по някое време Еди се черпил с Джонсън на вересия. Продължавахме да чакаме Джонсън. Почнах да се питам защо го няма никакъв. Бях поръчал на пристанището да му кажат да се качи на лодката и да ме чака, ако дойде преди мен, но ми казаха, че не бил идвал. Все пак, мислех си, пил е до късно снощи и сигурно е спал до обед. Банките бяха отворени до три и половина следобед. Към пет часа видяхме как самолетът излетя и скоро увереността ми се изпари и здравата се разтревожих.

В шест часа изпратих Франки до хотела да провери дали Джонсън е там. Допусках, че може пак да е забил нанякъде или пък още е в леглото и не може да се оправи от снощи. Ставаше късно, а аз чаках ли, чаках. Тревожех се много, защото ми дължеше осемстотин двадесет и пет долара.

След половин час и нещо се зададе Франки. Вървеше бързо и клатеше глава.

— Заминал със самолета — съобщи той.

Добре се наредих. Консулството е вече затворено. Имам само четиридесет цента, а самолетът е вече в Маями. Дори една телеграма не мога да изпратя. На̀ ти сега един мистър Джонсън! Ама аз си бях виновен. Трябваше да се досетя.

— Е — казах на Франки, — станалото станало, ами да пием по една студена бира. Мистър Джонсън ги е купувал.

Бяха останали само още три бири „Тропикана“.

Франки беше огорчен не по-малко от мен. Не знам защо, но така изглеждаше. Все ме потупваше по гърба и клатеше глава.

Това е положението. Фалирах. Загубих петстотин и тридесет долара наем, а за въдица ми трябваха още триста и петдесет най-малко. Как ли ще се зарадват някои от пристанищните плъхове. Ония бараби, кончосите[1], ще злорадствуват. А като си помисля, че вчера отказах три хиляди долара, за да откарам ония тримата до островите край Флорида. Дори не и до островите — просто да ги измъкна от Куба.

Добре, ами сега какво да правя? Контрабанден товар не мога да взема — нямам пари да го купя, пък и алкохолът вече не е доходна работа. Градът е залян от него, всеки предлага, никой не купува. Ама човек да не съм, ако се върна вкъщи без пукната пара, та да гладувам цяло лято. Нали имам и семейство. Разрешителното за излизане от пристанището го платих на идване. Корабните агенти обикновено първо си получават парите и тогава ти уреждат документите. Дявол да го вземе, нямах пари дори за гориво. Ама че положение! На̀ ти сега един мистър Джонсън!

— Трябва да превозя нещо, Франки — казах аз. — Трябва да изкарам малко пари.

— Ще уредим работата — рече Франки.

Той се навърташе около пристанището, работеше каквото му падне, недочуваше и се напиваше всяка вечер. Но не познавах човек, по-предан от него и с по-добро сърце. Знаех го от времето, когато започнах тези рейсове. Много пъти ми е помагал да намеря товар. После, когато престанах да превозвам забранена стока и взех да давам лодката под наем за улов на риба-меч край Куба, често го виждах по пристанището и в кафенетата. Изглежда глуповат и обикновено се усмихва, вместо да говори, но то е, защото недочува.

— Ще прекараш ли каквото и да е?

— Разбира се — казах аз. — Сега не мога да избирам.

— Каквото падне?

— Да.

— Ще потърся нещо — каза Франки. — Къде ще бъдеш?

— В „Перлата“. Трябва да хапна.

В „Перлата“ можеш да се нахраниш доста добре за двадесет и пет цента. Всичко е по десет цента, а супата е пет. Франки ме изпрати дотам, аз влязох, а той продължи. Преди да се разделим, ми стисна ръката и пак ме потупа по рамото.

— Не се тревожи — каза той. — Франки е насреща. При Франки — много политика. Много бизнес. Много пиене. Малко пари. Но много приятелство.

— Довиждане, Франки — рекох аз. — И ти не се тревожи, приятелче.

[1] От „конча“ (раковина) — дума, употребявана за бедняците по пристанищата на Бахамските острови и Коста Рика. — Б.пр. ↑

Глава втора

Влязох в „Перлата“ и седнах. Бяха сменили строшеното стъкло и подредили витрината. Няколко gallegos[1] пиеха на бара, други ядяха. На една маса вече играеха на домино. Поръчах си чорба от черен фасул и телешко с картофи за петнадесет цента. И бутилка бира „Хатюей“ — всичко двадесет и пет цента. Когато запитах сервитьора за престрелката, той смутолеви нещо — явно бяха много уплашени.

Наядох се, отпуснах се назад и запуших. Ами сега накъде? Тогава видях да влиза Франки — водеше някакъв човек. Жълта стока, помислих си. Е, жълта — жълта!

— Това е мистър Синг — усмихна се Франки.

Бързо бе успял да намери клиент и си го знаеше.

— Приятно ми е — рече мистър Синг.

Не бях виждал такава хлъзгава личност. Китаец, ама говори като същински англичанин. С бял костюм, копринена риза, черна връзка и панамка от ония по сто двадесет и пет долара.

— Желаете ли чаша кафе? — ме попита той.

— За компания може.

— Благодаря — каза мистър Синг. — Насаме ли сме тук?

— Ако не броим всички други в кафенето, да — отбелязах аз.

— Няма значение — замаза нещата мистър Синг. — Нали имате моторна лодка?

— Дванадесетметрова. Двигател сто коня.

— Виж, представях си нещо по-голямо!

— Двеста шестдесет и пет каси товар вози като нищо.

— А ако ви предложа да я наема изцяло?

— При какви условия?

— Вие няма да идвате. Имам си и капитан, и екипаж.

— Не — казах аз, — където лодката, там и аз.

— Ясно. Може ли да ни оставите насаме? — обърна се той към Франки.

Франки го изгледа разбиращо и му се усмихна.

— Той недочува — казах аз. — И почти не знае английски.

— Ясно — каза мистър Синг. — Вие говорите испански. Кажете му да дойде малко по-късно.

Направих знак на Франки с палеца си. Той стана и отиде на бара.

— А вие не говорите ли испански? — запитах го аз.

— Говоря, разбира се — потвърди той. — Кажете ми сега какви обстоятелства ви заставят да… проявите интерес към…

— Останах без пари.

— Ясно. Има ли неуредени сметки по лодката? Могат ли да я сложат в черния списък?

— Не.

— Така. А колко от нещастните ми съотечественици можете да качите?

— Да взема на борда?

— Да.

— Докъде?

— Един ден път.

— Не знам — казах аз. — Мога да взема десетина-дванадесет, ако са без багаж.

— Без багаж ще са.

— Къде трябва да слязат?

— Вие ще решите.

— Какво? Къде да ги сваля ли?

— Ще ги качите за Тортугас, където ще ги чака една шхуна.

— Слушайте — казах му аз, — при Тортугас, точно на Логърхед Кий, има фар и радиотелефон.

— Така е — съгласи се мистър Синг. — И ще бъде много глупаво да ги стоварим там.

— Тогава какво?

— Казах, че ще ги качите за там. Това е официалната версия.

— Така.

— А ще ги свалите, където вие решите.

— Шхуната ще ги чака ли в Тортугас?

— Не, разбира се — каза мистър Синг. — Що за глупости.

— По колко на глава?

— Петдесет долара.

— Не става.

— Какво ще кажете за седемдесет и пет?

— Вие по колко им вземате?

— Това няма нищо общо с нашия разговор. Работата ми по издаването на билети е твърде сложна, да речем — има различни страни. Не се изчерпва дотук.

— Да, а това, дето аз трябва да го свърша, не струва пари, така ли?

— Напълно ви разбирам — съгласи се мистър Синг. — Тогава, да речем, по сто долара на човек.

— Чуйте — казах аз, — знаете ли колко затвор ме чака, ако ме хванат?

— Десет години — рече мистър Синг. — Най-малко девет години. Но няма да се стигне до затвор, драги капитане. Рискувате само в момента, когато вземате пасажерите на борда. За всичко останало имате пълна свобода на действие.

— Ами ако пак ви увиснат на шията?

— Много просто. Ще им кажа, че сте ме измамили. Ще им върна част от парите и ще ги натоваря на друг кораб. Те съзнават, че не е лесно да се уреди такова пътуване.

— А мен какво ще ме правите?

— Предполагам, ще се оплача от вас в консулството.

— Разбирам.

— Хиляда и двеста долара не са за пренебрегване в тия времена, капитане.

— Кога ще получа парите?

— Двеста, когато си дадете съгласието, и хиляда, когато качите хората.

— Ами ако взема тия двеста и изчезна?

— Няма да мога да ви спра, разбира се — усмихна се той. — Но зная, че не бихте направили такова нещо, капитане.

— Имате ли у себе си двеста долара?

— Разбира се.

— Сложете ги под чинията.

Той ги сложи.

— Добре — казах аз. — Ще взема открит лист от пристанищния надзор сутринта и ще отплаваме по тъмно. Къде ще ги качим?

— Какво ще кажете за Бакуранао?

— Добре. Уредено ли е всичко?

— Разбира се.

— Сега относно качването — продължих аз. — Ще запалите две светлини, една над друга. Видя ли ги на носа, идвам. Ще дойдете с лодка и ще ги натоварим направо от нея. Парите ще ми донесете лично. Докато не ги получа, не качвам никого.

— Не — възрази той, — половината, когато почне прехвърлянето, а другата половина, когато се качат всички.

— Добре, и така може — съгласих се аз.

— Значи разбрано?

— Мисля, че да. И никакъв багаж, нито оръжие. Никакви пистолети, ножове или бръсначи — нищо. За това трябва да съм сигурен.

— Капитане — каза господин Синг, — нямате ли ми доверие? Не виждате ли, че интересите ни съвпадат?

— Ще проверите ли?

— Моля ви, не ме поставяйте в неудобно положение. Нима не виждате, че интересите ни се покриват?

— Добре — съгласих се аз. — По кое време ще бъдете там?

— Преди полунощ.

— Хубаво. Смятам, че това е всичко.

— Как искате парите?

— Добре ще е да са по сто.

Той стана и аз го изпратих с очи. Франки му се усмихна. Мистър Синг не го и погледна.

Доста хлъзгав ми се виждаше тоя Синг. Страхотен китаец!

Франки дойде на масата ми.

— Е? — попита той.

— Откъде познаваш мистър Синг?

— Превозва китайци — каза Франки. — Голям бизнес.

— Отдавна ли го познаваш?

— Тук е две години — рече Франки. — Един друг ги прекарваше преди него. Някой го уби.

— Някой ще убие и мистър Синг.

— Разбира се — съгласи се Франки. — Защо не? Голям бизнес.

— Няма що! — казах аз.

— Голям бизнес — настоя Франки. — Китайци не се връщат. Някои пишат писмо, казват всичко наред.

— Чудесно.

— Такива китайци не знаят да пишат. Китайци, дето пишат, все богати. Такива китайци нищо не ядат. Живеят на ориз. Тука — хиляди китайци. Само три китайки.

— Защо?

— Правителство казва не.

— Ама че положение — учудих се аз.

— Ти правиш бизнес с него?

— Може би.

— Добър бизнес — каза Франки. — По-добър от политика. Много пари. Много голям бизнес.

— Пий една бира — предложих му аз.

— Няма вече грижи?

— Не, разбира се. Добър биэнес. Много съм ти задължен.

— Добре — потупа ме Франки по рамото. — Толкова се радвам, не може повече. Искам само ти щастлив. Китайци добър бизнес, а?

— Чудесен.

— Радвам се — каза Франки.

Видях, че още малко, и ще се разплаче от радост, дето всичко се е подредило, затова аз го тупнах по гърба. Миличкият Франки!

Първата ми работа сутринта беше да намеря агента да извади открит лист. Поиска ми списъка на екипажа, а аз му казах, че екипаж няма.

— Сам ли сте, капитане?

— Да.

— А помощникът ви?

— На запой е — казах аз.

— Опасно е сам.

— Само деветдесет мили са. А тоя пияница — и с него, и без него все едно.

Насочих лодката към дока на „Стандард Ойл“, зад отсрещния кей, и напълних двата резервоара. Побираха почти двеста галона. Двадесет и осем цента за галон. Не ми се даваха, но не знаех докъде ще плаваме.

Откакто се срещнах с китаеца и взех парите, все нещо ме човъркаше за тоя бизнес. През нощта спах доста зле. Когато върнах яхтата на кея „Сан Франциско“, там ме чакаше Еди.

— Здравей, Хари — махна ми той.

Подхвърлих му въжето, той го затегна и дойде на борда. Беше по-дълъг, по-унил и по-пиян от всякога. Не му казах нищо.

— Ама и тоя Джонсън, какъв човек, а? Офейква, и толкова. Как ти се струва, Хари?

— Марш оттук — сопнах му се аз. — Не мога да те гледам.

— Братче, да не мислиш, че по-малко ме е яд от теб?

— Слизай от борда — отвърнах му аз.

Той само се изтегна на стола и изпружи крака.

— Разбрах, че днес ще отплаваме — каза той. — И правилно. Няма какво да правим повече тук.

— Само че без теб.

— Какво ти става, Хари? Няма смисъл да ми се сърдиш.

— Няма ли? Слизай от лодката!

— Я недей да се тровиш.

Ударих го по лицето, той стана и се качи на кея.

— Не бих ти направил такова нещо, Хари — каза той.

— Оставаше да ми направиш! Но няма да те взема. Това е.

— А защо трябваше да ме удряш?

— За да го проумееш.

— Какво да правя? Да остана и да гладувам ли?

— Глупости, ще гладуваш! Можеш да се качиш на рейсовия кораб. Ще се хванеш на работа и така ще се върнеш.

— Не постъпваш честно с мен — рече той.

— Ами ти, пияница такъв, с кого си бил честен, а? И родната си майка ще измамиш.

Така си беше. Но се разкаях, че го ударих. Знаеш как се чувствуваш, когато удариш пиян. Но както се бяха завъртели нещата, и да исках, не можех да го взема.

Той тръгна по дока, дълъг като ден без закуска. После се обърна и пак дойде при мен.

— Можеш ли да ми дадеш два долара, Хари?

Дадох му една петдоларова банкнота от парите на китаеца.

— Знаех си аз, че винаги си ми бил приятел. Защо не ме вземеш, Хари?

— Щото си беля човек.

— Само се тровиш — рече той. — Нищо, приятелче, когато пак се видим, ще ми се зарадваш.

Сега, като имаше пари, тръгна по-бързо, ама не ти е работа да го гледаш. Върви, като че ли ставите му са завинтени наопаки.

Отидох в „Перлата“, където беше агентът, взех от него открития лист и му платих едно питие. Тъкмо обядвах, и дойде Франки.

— Един ми каза да ти дам това — връчи ми той нещо, навито на тръба, загънато в хартия и привързано с червен шнур. Стори ми се, че е снимка, докато го развивах. Сигурно някой е заснел лодката ми от кея, викам си.

Добре, ама излезе друго: снимка до кръста на мъртъв негър, гърлото му прерязано от едното ухо до другото, после зашито, а на гърдите му бележка и на нея написано на испански: „Така постъпваме ние с lenguas largas.“

— Кой ти го даде? — попитах Франки.

Показа ми едно докерче — туберкулозно испанче. Беше застанало до закуските.

— Повикай го.

Момчето дойде. Каза, че двама младежи му го дали към единадесет часа. Питали го познава ли ме. Казало, че да. После го връчило на Франки, да ми го донесе. Дали му един долар за услугата. Били добре облечени.

— Политика? — попита Франки.

— Да — казах аз.

— Мислят, съобщил си на полицията за ония момчета, дето се срещнахте оная сутрин?

— Да.

— Политика лоша — каза Франки. — Хубаво, че заминаваш.

— Нещо друго за мен? — попитах испанчето.

— Не — рече то, — само това.

— Потеглям — казах на Франки.

— Политика лоша — повтори Франки. — Много лоша.

Събрах накуп всичките документи, които ми бе извадил агентът, платих, излязох от кафенето, минах през площада и входа на пристанището и с облекчение тръгнах покрай магазията към дока. Което си е право, наплашиха ме тия момчета. Бяха достатъчно глупави, за да мислят, че съм изпортил ония другите. Също като Панчо. Озверяват от страх и колко му е да те убият.

Качих се на лодката и пуснах двигателя. Франки ме гледаше от дока. Усмихваше ми се със странната усмивка на глухите. Приближих се към него.

— Слушай — казах аз, — да не вземеш да се забъркаш в тая работа!

Не ме чу. Трябваше да му крещя силно.

— Моя политика добра! — каза Франки и отшвартова въжето.

[1] Първоначалното значение е мъже от испанската провинция Галиция; употребява се като насмешливо прозвище за земляци. — Б.пр. ↑

Глава трета

Махнах на Франки, който запрати хвъргалото на борда, излязох от пристана и легнах на фарватера. Един английски товарен кораб тъкмо излизаше. Задминах го. Газеше дълбоко със захарния си товар, обшивката му ръждива. Един лимон[1] в стар син пуловер ме гледаше от юта как ги задминавам. Излязох от пристанището, минах покрай Моро и легнах на северен курс за Кий Уест. Оставих щурвала и отидох на носа да намотая швартовото въже, после се върнах и изправих курса. Хавана се изнизваше зад кърмата, потъвайки под планините.

Моро се изгуби, после изчезна хотел „Насионал“ и остана само капитолийският купол[2]. Нямаше силно течение в сравнение с предишния ден, когато бяхме на риболов, лъхаше лек бриз. Видях две рибарски мауни, връщаха се в Хавана от запад — значи течението беше слабо.

Изключих газта и спрях мотора. Защо да хабя бензин? Да ни носи течението. Стъмни ли се, мога да се ориентирам по маяка Моро, а ако ни отнесе още по-далеч — по светлините на Кохимар, и оттам да взема курс към Бакуранао. Като гледах какво е течението, направих си сметката, че по мрак лодката ще е изминала на дрейф дванадесетте мили до Бакуранао и ще видя светлините на Баракоа.

И така, отнех газта и се качих на бака да хвърля един поглед. Виждаха се само двете рибарски лодки на запад, които се прибираха, а отвъд, на брега, се белееше куполът на Капитолия. Течението носеше жълти водорасли, над водата кръжаха птици, но не бяха много. Поседнах на рубката и загледах водата, но не видях риба, освен ония, кафявичките, дето се навъртат около жълтите водорасли. Братко, не ги слушай тия, дето казват, че от Хавана до Кий Уест било хвърлей място. Бях едва в началото на пътя.

След малко слязох в кубрика и заварих там Еди.

— Какво има? Какво стана с мотора?

— Повреди се.

— Защо не си вдигнал люка?

— По дяволите! — изругах аз.

Сещате ли се какво беше направил? Върнал се, промъкнал се в каютата през предния люк и легнал да спи. Донесъл си и две бутилки уиски. Влязъл в първата bodega[3], купил ги и се върнал на лодката. На тръгване се събудил от мотора и пак заспал. Сега, понеже го спрях, течението като носи лодката, тя се полюлява и той се събудил.

— Знаех си, че ще ме вземеш, Хари — каза ми той.

— Ще те вземат дяволите. Та ти и в пътния лист не си вписан. Що ли не те накарам да скочиш през борда!

— Голям си шегаджия, Хари — рече той. — Ние, старите моряци, трябва да се държим един за друг, че иначе лошо.

— Ти ли бе, с тоя твой език! Кой ще ти затвори устата, като се почерпиш?

— Можеш да разчиташ на мене, Хари. Изпитай ме и ще видиш, че съм сигурен човек.

— Дай ми двете бутилки — наредих аз. Мислех си за друго.

Той ги донесе, аз отпих от отворената, после ги оставих долу пред щурвала. Погледнах го, както си стоеше насреща ми. Стана ми мъчно — и за него, и защото знаех, че няма как — трябваше да го направя. По дяволите, знаехме се от времето, когато още беше човек.

— Какво му е на мотора, Хари?

— Няма му нищо.

— Тогава какво има? Защо ме гледаш така?

— Братко — казах му аз и ми беше много жал за него, — да знаеш, че много зле си се насадил.

— Какво имаш предвид, Хари?

— Не знам още — отвърнах аз. — Сам не знам.

Двамата поседяхме така, но не ми се щеше да говоря. Като премислих, още по̀ не ми се говореше. После слязох долу, взех автомата и уинчестъра калибър 30/30, който винаги държах в кабината, и без да им свалям чохлите, ги напъхах под тавана на рубката, където обикновено слагахме прътовете на щурвала, че да са ми подръка. Държа ги в чохли от овча кожа — вълната от вътрешната страна подстригана и напоена с масло. На лодката само така можеш да ги предпазиш да не ръждясат.

Проверих затвора на автомата движи ли се свободно напред-назад, сложих му пълнители и вкарах патрон в цевта. Заредих и унчестъра и му напълних магазина. После измъкнах изпод дюшека 38-калибровия „Смит енд Уесън“, дето ми беше от времето, когато бях в полицията в Маями, почистих го, смазах го, заредих го и го окачих на колана.

— Какво става? — попита Еди. — Кажи, какво става?

— Нищо — казах аз.

— Защо ти е тоя арсенал?

— Винаги нося оръжие на борда. Да стрелям птиците, дето нападат стръвта, или акули, пък и за всеки случай — какво ли не става в крайбрежни води?

— Я ми кажи, да те вземе дяволът, какво има? — запита Еди. — Какво има?

— Нищо — отговорих аз. Старият „Смит енд Уесън“ ме пошляпваше по бедрото, когато лодката се заклащаше. Гледах Еди и си повтарях: не сега. Още ми трябва.

— Имаме да свършим една работа — казах аз. — В Бакуранао. Когато дойде времето, ще ти обясня какво трябва да правиш.

Не исках да му казвам предварително, защото наплаша ли го, после каква полза от него?

— От мен по-верен човек няма да намериш, Хари — увери ме той. — Нямаш друг приятел като мен. Винаги съм с теб.

Погледнах го — дълъг, трепери, едва гледа — и не казах нищо.

— Слушай, Хари, дай да опъна само веднъж — помоли ме той. — Колкото за кураж.

Дадох му и зачакахме да се стъмни. Залезът беше хубав, повя вечерникът и щом слънцето наближи да се скрие, пуснах мотора и бавно подкарах към брега.

[1] Някога на английските кораби на моряците са давали сок от лимон, за да ги предпазят от скорбут; оттам идва и нарицателното „лимони“, използувано за британските моряци и англичаните въобще. — Б.пр. ↑

[2] Доста време след построяването на вашингтонския Капитолий — (по подобие на римския) един кубински диктатор съгражда хавански Капитолий по подобие на вашингтонския (сега хаванският е превърнат в музей). — Б.пр. ↑

[3] Кръчма (исп.). — Б.пр. ↑

Глава четвърта

Спряхме на около миля от брега в тъмното. След залеза течението се беше засилило и забелязах, че тегли по към брега. Фарът Моро беше останал на запад, виждаше се сиянието на Хавана, срещу нас блещукаха Ринкон и Баракоа. Поех срещу течението, отминахме Бакуранао и наближихме Кохимар. Оставих я на дрейф. Тъмно като в рог, ама знам къде сме. На лодката нито една светлинка.

— Какво ще става, Хари? — обади се Еди. Страхът му пак заговори.

— А ти какво мислиш?

— Не знам — отвърна той. — Плашиш ме.

Аха-аха да се затресе от страх, а като се приближи към мен, дъхът му като на лешояд.

— Колко е часът?

— Ще сляза да видя — рече той. Върна се и каза: — девет и половина.

— Гладен ли си? — запитах го.

— Не знам. Знаеш, че така не мога да ям, Хари.

— Добре — казах аз. — Глътни едно.

Като отпи, попитах го как е. Каза, че бил добре.

— После пак ще ти дам — успокоих го. — Знам, че хич те няма, като си сух, а само това ни е пиенето на борда. Така че не се засилвай.

— Кажи, каква е работата?

— Слушай — казах аз в тъмното. — Отиваме в Бакуранао да качим дванадесет китайци. Като ти дам знак, ще застанеш на щурвала и ще правиш каквото ти казвам. Ще качим дванадесетте китайци и ще ги заключим долу в каютата. Сега иди да залостиш носовия люк отвън.

Той стана, силуетът му се открои в мрака.

— Хари, може ли сега да глътна малко?

— Не — казах аз. — Ще се подкрепяш колкото за кураж. Иначе не ми вършиш работа.

— Върша, Хари. Ще видиш.

— Ти си спиртосан — казах аз. — Слушай, един китаец ще ги доведе, тия дванадесетте. Дойде ли, дава ми пари. Като се качат всички, дава ми още. Видиш ли го, че почне да ми дава пари втори път, палиш и пълен напред към морето. Може да стане едно-друго, ама ти не обръщаш внимание. Каквото и да става, пълен напред. Разбра ли?

— Да.

— Излезем ли в морето, ако някой китаец насили люка да се измъкне от кабината, вземаш автомата и който се подаде — стреляш. Оправяш ли се с автомат?

— Не. Ще ми покажеш.

— Няма да запомниш. А с уинчестъра можеш ли?

— Просто презареждаш с ръкохватката и стреляш.

— Точно така — казах аз. — Само не прави пробойни в дъното.

— Нали сега може другата глътка, дето каза?

— Добре, ще ти дам малко.

Дадох му да си глътне хубавичко. Знаех, че както е изплашен, не може да се напие. Но и уискито щеше да го държи само до някое време. Сега, като пийна, Еди почти се развесели.

— Ще превозваме китайци значи. Бога ми, винаги съм казвал, че закъсам ли, ще возя китайци.

— Ама досега не беше закъсвал, а? — подхвърлих аз. Еди винаги ще те развесели.

Давах му още три пъти за кураж, преди да стане десет и половина. Забавен беше да го гледаш и ме отвличаше от мислите ми. Това чакане не го бях предвидил. Мислех си, стъмни ли се — готово, само да не попаднем в лъча, и излизаме при Кохимар.

Като наближи единадесет, видях двете светлини на носа, както се бяхме разбрали. Изчаках малко и потеглих. Бакуранао е делта, където едно време товарели пясък. Като придойде от дъждовете, рекичката пробива пясъчния праг и се влива в морето. Зиме северният вятър отлага нанос и заприщва устието. Преди там влизаха кораби да товарят гуава[1], имаше и селище. Ама го съсипа ураган. И сега нищо, само една къща, построили я някакви gallegos с материали от порутените колиби, та да се събират там в неделя, когато дойдат от Хавана да прекарат деня край морето. Има още една къща — на надзорника, ама е по-навътре.

На всяко такова местенце си има по един от бреговия надзор, но предполагах, че китаецът му е запушил устата и сигурно използува и лодката му. Като наближихме, усетих мириса на водорасли и онзи сладък дъх на зеленина, дето вее откъм сушата.

— Иди на бака! — казах на Еди.

— Тук няма на какво да се натъкнем — каза той. — Прагът се пада откъм другата страна, на влизане.

Досетихте се, нали, добър моряк е бил едно време.

— Следи за курса — наредих му аз и насочих лодката там, където знаех, че ще ни забележат. Нямаше прибой, значи щяха да чуят мотора. Не исках да чакаме и да гадаем дали са ни видели, затова включих за миг бордовите светлини — зелена и червена — и веднага ги угасих. Завих, така че да сме с носа към морето, и спрях пред устието на залива — моторът на празен хоп. Така закътани, почти не усещахме вълните.

— Ела — казах на Еди и му дадох да отпие една добра глътка.

— Трябва първо да натегнеш петлето, нали? — прошепна той.

Сега Еди беше на щурвала, а аз се пресегнах, отворих двата чохъла и издърпах прикладите наполовина.

— Точно така.

— Еха!

Невероятно наистина как му действува алкохолът и колко бързо.

Стояхме на място, сред храсталака мъждукаше светлинката от къщата на надзорника. Видях как двете сигнални светлини се спускат от носа, после едната се появи от другата му страна. Изглежда, бяха угасили другата.

След някое време към нас откъм залива се зададе лодка — гребецът я караше с кърмовото весло. Личеше си по движенията му, че гребе с дългото кърмово весло. Това ме успокои. Щом гребат с кърмовото весло, значи има само един гребец.

Лодката се изравни с нас.

— Добър вечер, капитане — поздрави мистър Синг.

— Елате зад кърмата и дайте лодката на борд — казах му аз.

Той нареди нещо на момчето с веслото, но то не можеше да даде заден ход с кърмовото весло, затова аз я хванах от планшира и я изтеглих на борд при кърмата. В лодката имаше осем души. Шестима китайци, мистър Синг и момчето, което гребеше. Докато я изтеглих наведен, очаквах всеки миг нещо да ме удари по главата, но всичко мина благополучно. Изтеглих ги така, че мистър Синг да се хване за кърмата.

— Първо да си уредим сметките — казах аз.

Той ми подаде парите и аз отидох при Еди на щурвала. Включих нактоузната светлина[2] и ги огледах внимателно. Сториха ми се редовни; угасих светлината. Еди трепереше.

— Пийни — казах аз.

Видях как посегна към бутилката и я надигна.

Върнах се на кърмата.

— Добре — казах аз. — Шестимата да се качват.

Мистър Синг и кубинчето, което гребеше, придържаха лодката — можеше да се блъсне в нашия корпус, макар че морето беше сравнително спокойно. Мистър Синг каза нещо на китайски и всичките китайци започнаха да се катерят от лодката на кърмата.

— Един по един — спрях ги аз.

Той пак им каза нещо и шестимата един след друг се качиха на кърмата. Бяха от всички ръстове и размери.

— Вкарай ги отпред — наредих на Еди.

— Оттук джентълмени — каза Еди и аз разбрах, че е дръпнал добра глътка.

— Заключи кабината — казах аз, когато всички влязоха.

— Слушам, сър — рапортува Еди.

— Ще се върна с останалите — съобщи мистър Синг.

— Добре — съгласих се аз.

Отблъснах лодката и момчето заработи с веслото.

— Слушай — обърнах се аз към Еди, — я пусни тая бутилка. Вече насъбра кураж.

— Слушам, шефе — съгласи се Еди.

— Какво става с теб?

— Много ми харесва тая работа — каза Еди. — Значи казваш, просто запъваш петлето с палец.

— Пияница такъв! — сопнах му се аз. — Дай и на мен една глътка.

— Свърши се — каза Еди. — Жалко, капитане.

— Слушай! Сега само гледаш — дадѐ ли ми парите, пълен напред.

— Слушам, капитане.

Пресегнах се за другата бутилка, взех тирбушона и изтеглих запушалката. Отпих една голяма глътка, върнах се на задната палуба, набих запушалката в бутилката и я оставих зад двете дамаджани с вода.

— Ето го и мистър Синг — казах аз на Еди.

— Тъй вярно, сър! — отсече той.

Лодката, тласкана като гондола, приближаваше.

Изравниха се с кърмата ни. Този път ги оставих те да се държат за борда. Мистър Синг се хвана за скарата, по която изтегляхме големите риби.

— Да се качват един по един — наредих аз.

Нов комплект китайци се изкатери на кърмата.

— Отворѝ и ги вкарай в кабината — казах аз на Еди.

— Слушам, сър!

— Заключѝ!

— Слушам, сър!

Видях го, че е вече на щурвала.

— Добре, мистър Синг. Давайте останалото — казах аз.

Той бръкна в джоба си и ми подаде парите. Протегнах ръка и го сграбчих за китката, както ги държеше, а като политна към кърмата, хванах го с другата ръка за гушата. Усетих как тръгваме и порим напред. Бях твърде зает с мистър Синг, който ми създаваше доста труда, но виждах кубинчето да стои с весло в ръка на тяхната кърма, докато ние се отдалечавахме с мятащия се като риба на сухо мистър Синг. Наистина се мяташе като златоперка на въдица. Извих му ръката зад гърба, ама прекалих — усетих как подаде. Когато се счупи, той издаде смешен звук, изметна се напред и както го държах за гушата, ме ухапа по рамото. Като усетих, че ръката му подаде, пуснах я. Не беше вече опасна. Сграбчих го с две ръце за гърлото и да видиш как само се замята оня ми ти мистър Синг, същинска риба, а едната му ръка виси като откачена. Ама аз го поставих на колене и с два палеца на гръкляна така му превих назад тиквата, че изпука. Вярвай, не вярвай, ама на̀ — изпука.

Подържах го така, докато притихна, и го проснах на кърмата. Лежи си той по гръб, мирничък, с хубав костюм, краката му в кубрика. Така го и оставих.

Вдигнах парите от пода, отидох в рубката, включих нактоузната светлина и ги преброих. После поех руля и казах на Еди да потърси на кърмата едни железа, дето ми служеха за закотвяне, като ходехме за дънна риба или по каменисти плитчини, дето не искаш да си загубиш котвата.

— Нищо няма да намеря — каза той. Разбрах, че го е страх да слезе при мистър Синг.

— Поеми руля — казах аз. — И дръж курса.

В кабината се разшаваха, ама това не ме плашеше.

Намерих две железа, каквито ми трябваха, бях ги докопал от стария док за въглища при Тортугас, взех и две кълбета връв и завързах по една хубава тежест на двата глезена на мистър Синг. После, на около две мили от брега, го пуснах зад борда. Той бавно потъна в морето. Дори не му прерових джобовете. Не ми се занимаваше с него.

На палубата имаше малко кръв, дето му бе потекла от носа и устата, гребнах кофа вода от морето — за малко да литна през борда при тоя бърз ход, — измъкнах четката изпод кърмата и почистих палубата.

— Намали хода — казах аз на Еди.

— Ами ако вземе, че изплава? — попита Еди.

— Пуснах го на около седемстотин фадъма[3]. Това не е малка дълбочина, братче. Като се надуе, ще се изкачи нагоре, но дотогава течението отдавна да го е отнесло и рибите да са го изяли. Дяволите да те вземат, не се безпокой за мистър Синг!

— Какво имаш против него? — запита ме Еди.

— Нищо — отвърнах аз. — По-лесен човек, с който да въртиш бизнес, не съм срещал. Все си мислех, че ми е скроил нещо.

— И защо го уби?

— За да не трябва да убивам другите дванадесет китайци.

— Хари — рече той, — трябва да ми дадеш една глътка, защото ми се повдига. Като видях как му клюмна главата, аха-аха да ми прилошее.

Дадох му.

— Ами китайците? — попита Еди.

— Трябва да ги разкарам колкото се може по-бързо. Преди каютата да е завоняла.

— Къде ще ги свалиш?

— Ще ги закараме на пясъчната ивица — обясних аз.

— Да свърна ли?

— Да, само че полека.

Приближихме се бавно към рифа, пред нас се белееше пясъчният бряг. Рифът е доста под водата, а зад него — равно песъчливо дъно чак до брега.

— Марш на бака и казвай дълбочината!

Той пусна футщока във водата и ми направи знак да дам още напред, после пак. Накрая се върна и ми направи знак да спра. Включих на заден.

— Имаме към метър и половина.

— Котвата — казах аз. — Ако се случи нещо, срязваме въжето или направо късаме.

Еди започна да пуска котвата и когато тя опря на дъното, натегна въжета. Лодката се извърна с кърмата към брега.

— Дъното е пясък, ще знаеш — рече той.

— Колко е под кърмата?

— Да има най-много метър, метър и нещо.

— Вземи уинчестъра — заповядах му аз. — И внимавай.

— Да дръпна веднъж — примоли се той. Голям страх го гонеше.

Дадох му да отпие и свалих автомата. Отключих вратата на каютата, отворих я и извиках:

— Излизайте!

Никакъв отговор.

После един китаец подаде глава и като видя Еди с уинчестъра, шмугна се обратно.

— Излизайте! Никой няма да ви закача — казах аз.

Пак нищо. Само каканижене на китайски отвътре.

— Марш навън! — изкомандува Еди. Бога ми, пак е докопал бутилката значи.

— Оставяй тая бутилка — казвам му, — че ще те бумна през борда.

— Хайде, излизайте — викнах им — или ще стрелям.

Гледам, един наднича иззад вратата. Явно беше видял брега, защото пак взеха да каканижат на китайски.

— Хайде — повтарям аз, — че ще стрелям.

Излизат.

Честна дума, голям мръсник трябва да си, за да изтрепеш ей така тия китайци, а и много работа, остави, че мръсна.

Излязоха те, страшно уплашени, вярно — нямат оръжие, ама са дванадесет души. Отстъпих към кърмата, както държах автомата.

— Скачай през борда! — заповядах аз. — Няма един бой вода.

Не мърдат.

— Скачай!

Пак не щат.

— Ей, жълти плъхоядци — закани се Еди, — хайде, хоп през борда!

— Затваряй си пиянската уста — спрях го аз.

— Не можеш плуваш — продума един китаец.

— Няма нужда плуваш — казах аз. — Не е дълбоко.

— Хайде, скачайте — викна им пак Еди.

— Ела тук на юта — рекох на Еди. — Дръж пушката с една ръка, с другата футщока и им покажи колко е дълбоко.

Той им показа, вдигайки високо намокрената в долния край летва.

— Няма нужда плуваш? — запита ме същият китаец.

— Не.

— Истина?

— Да.

— Къде ние?

— Куба.

— Проклет лъжец! — изруга той, като се прехвърли през борда, отначало увисна на ръце и после се пусна. Главата му потъна, но след това се подаде — водата му стигаше до брадичката.

— Проклет лъжец! — повтори той. — Мръсен лъжец!

От яд му беше дошла голяма смелост. Каза нещо на китайски и останалите почнаха да скачат от кърмата.

— Готово — казах на Еди, — вдигай котва.

Когато поехме към морето, луната се показа и ги освети — подали глави над водата, напредват към брега, той се белее, а зад него храсталаци.

Отминахме рифа, погледнах още веднъж назад — бряг, а зад него започват да се очертават планините. Взех курс към Кий Уест.

— Сега да поспиш — казах на Еди. — Не, почакай, слез долу и отвори всички илюминатори да се измирише кабината. И ми донеси йода.

— Защо ти е? — попита ме той, като го подаде.

— Порязах си пръста.

— Ако искаш аз да управлявам.

— Поспи — казах аз. — Ще те събудя.

Той се изтегна на койката в кубрика над резервоара с горивото и скоро заспа.

[1] Тропически плод (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Лампичка, осветяваща компаса и пеленгатора. — Б.пр. ↑

[3] Един фадъм е равен на 182 см дълбочина. — Б.пр. ↑

Глава пета

Придържайки руля с коляно, разкопчах ризата си да погледна където ме беше ухапал мистър Синг. Здравата ме беше ухапал и му сложих йод. Седя аз на руля и си мисля дали е отровно китайското ухапване, а лодката на добър, плавен ход, порим водата и си викам — не, не може да е отровно. Такъв като мистър Синг сигурно си мие зъбите два-три пъти на ден. Китайски номера. Да му се не види и бизнесменът. Пък и може да е бил добър бизнесмен тоя китаец. Може просто да ми се е доверил. Иди, че го разбери.

Сега всичко е просто, само да не беше Еди. Дойде ли на градус, ще се разприказва. Стоя аз на щурвала, гледам го и си мисля, това неговото така и така не е живот, пък аз ще изляза на чисто. Още като го открих на борда, реших, че ще трябва да го пречукам, ама после, нали така добре потръгна всичко, не ми даваше сърце. Само че като го гледаш как е легнал, изкушава те. После си казвам — да, ама ще разваля цялата работа, защото след това ще съжалявам. Добре, но се сещам, че не ми е вписан в открития лист и ще трябва да плащам глоба, дето съм го докарал. Ха сега де!

Време има много — ще мисля. Лежа аз на курса и от време на време отпивам от бутилката, дето я донесе Еди. В нея нямаше много и като го допих, отворих единствената, дето ми беше останала, и ти казвам, хубаво си ми е на щурвала, пък и една нощ — тъкмо за път. В края на краищата излезе успешен рейс, макар че на няколко пъти тръгваше на зле.

Когато разсъмна, Еди се събуди. Каза, че се чувствува ужасно.

— Поеми малко руля — викам му. — Искам да хвърля едно око на лодката.

Отидох на кърмата и плиснах няколко кофи вода. Но палубата беше идеално чиста. Минах една четка на планшира. После изпразних оръжията и ги занесох долу на мястото им. Но револвера оставих на колана си. Долу всичко беше наред, нито миризма, нито нищо. Само дето беше плиснала вода през илюминатора на десния борд, та се понамокрила една койка. Затворих го. Никой митничар не би подушил, че на борда е имало китайци.

Видях разрешителното за отплаване и другите документи от пристанищния надзор, които, щом се качих на борда, пъхнах в мрежата под рамкираното удостоверение за капитанска правоспособност, и сега ги извадих да ги разгледам. После се качих в кубрика.

— Слушай — казах аз, — как стана така, че си в списъка на екипажа?

— Срещнах корабния агент, когато тръгваше за консулството, и му казах, че идвам с теб.

— Бог пази пияниците — казах аз, свалих револвера и го скрих долу.

После направих кафе, качих се горе и поех щурвала.

— Долу има кафе — казах на Еди.

— Братко, кафето няма да ми помогне.

Да го съжалиш наистина. Личеше, че му е зле.

Към девет часа сутринта видяхме право пред нас фара на Санд Кий. Често се разминавахме с танкери, поели срещу течението.

— След два часа пристигаме — казах аз. — Ще ти платя по четири долара на ден, все едно, че Джонсън не ни е излъгал.

— Колко взе за снощи? — попита той.

— Само шестстотин.

Не знам повярва ли ми, или не.

— Нямам ли и аз дял?

— Толкоз ти е делът, колкото ти казах. И само да науча, че си отворил уста за снощи, ще те пречукам.

— Знаеш, че няма да пропея, Хари. Не съм такъв човек.

— Спиртосал си се. Ама колкото и да си на градус, проговориш ли — край!

— Защо ми приказваш така? Не съм такъв човек.

— Такъв си, че и спиртоварна ще пресушиш — срязах го аз.

Но много-много не се тревожех, защото кой ли ще му повярва? Мистър Синг няма да се оплаче. Нито китайците, нито пък кубинчето. Защото и себе си ще натопи. Еди рано или късно ще се раздрънка, но кой вярва на пияници? Пък и може ли някой нещо да докаже? Разбира се, много повече приказки щеше да има, като видеха името на Еди в списъка на екипажа. Ей, провървя ми. Можех да кажа, че е паднал зад борда, ама щеше да има приказки. Пък и на Еди му провървя. Изобщо — късмет.

Излязохме от течението, водата престана да синее, стана прозрачно зеленикава, пред нас се издигаха крановите стрели на източните и западните кейове „Драй Рокс“, радиомачтите на Кий Уест, хотел „Ла Конча“ се извисяваше над останалите сгради, някъде димеше запалено сметище. Фарът на Санд Кий беше близко, виждаха се хангарът за яхти и малкият док при фара. Знаех, че ни остават само четиридесет минути. Хубаво ми е — връщам се и знам, че няма да съм с празен джоб през лятото.

— Какво ще кажеш да се почерпим, а, Еди?

— Ей, Хари, винаги съм знаел, че си приятел.

Същата вечер седях в дневната, пушех пура, пиех уиски с вода и слушах Грейси Алън[1] по радиото. Момичетата бяха отишли на забава, седях си, унасях се в полудрямка и ми беше хубаво. Някой почука на пътната врата и Мария, жена ми, стана от мястото си да види кой е. Върна се и каза:

— Дошъл е онзи пияница Еди Маршал. Трябвал си му.

— Кажи му да се маха, преди да съм го изхвърлил.

Тя се върна и седна, а аз, както се бях настанил с крака, опрени на прозореца, видях Еди да крачи под уличния фенер с някакъв друг пияница — кой знае къде го беше намерил. Двамата се олюляваха, а сенките им под светлината на уличната лампа се люлееха още повече.

— Горките пияници — рече Мария. — Мъчно ми е за тях.

— Той е щастлив пияница.

— Няма щастливи пияници — рече Мария. — Сам го знаеш, Хари.

— Няма — казах аз, — май че няма.

[1] Популярно комедийно предаване от онова време; било излъчвано всяка неделя. — Б.пр. ↑

Втора част
Хари Морган
(Есен)

Глава шеста

Пристигнаха през нощта, духаше силен северозападен вятър. Когато слънцето се показа, той видя един танкер да се задава от залива — ама като се бялнал в студения въздух, такава грамада, ще речеш, небостъргач изплавал от морето. После се обърна към негъра:

— Къде, по дяволите, се намираме?

Черният се надигна да огледа.

— Няма такова нещо в тая част на Маями.

— Какво Маями бълнуваш? — сряза той негъра.

— Казах само, че такива здания няма на никой от островите край Флорида.

— Държим курс за Санд Кий.

— Значи трябва да го видим. Него или американската коса.

След малко той видя, че това е танкер, а не сграда. Не мина час и зърна фара на Санд Кий — стърчи, като че от морето изникнал, висок, тъмен и точно там, където си е бил винаги.

— Трябва да си по-уверен в себе си — каза той на негъра.

— Аз съм си уверен — каза черният. — Но както потръгна това пътуване, изпари ми се увереността.

— Кракът ти как е?

— Боли непрекъснато.

— Няма му нищо — каза мъжът. — Ще гледаш да не се замърси, слагаш му превръзки и сам ще мине.

Сега той държеше западен курс, за да се мушнат в мангровия гъсталак при Умън Кий, дето няма кой да ги види, като се срещнат с лодката.

— Ще ти мине — успокои той черния.

— Не знам. Много ме боли.

— Щом стигнем, ще се погрижа за теб — каза той. — Раната е лека, не е страшно. Стига си се тревожил.

— Да, ама е рана — каза черният. — Никога досега не са стреляли по мен. Както и да ме ударят, все е страшно.

— Просто се уплаши.

— Не, сър. Простреляха ме. Боли. Цяла нощ ме тресе.

Черният продължи да се оплаква, не се стърпя и сне превръзката да види раната.

— Остави я на мира — му каза мъжът на руля.

Черният лежеше в кубрика сред торбите — те приличаха на бутове шунка и бяха пълни с бутилки. Той се беше сврял между тях и помръднеше ли, чуваше се звук на строшено стъкло, миришеше — ромът беше олял всичко. Мъжът на руля държеше курс към Умън Кий, вече го виждаше.

— Боли — каза черният, — все повече боли.

— Съжалявам, Уесли — каза мъжът. — Но не мога да оставя руля.

— Държиш се с човека като с куче — каза черният. Започваше да се озлобява. Но на мъжа въпреки това му беше мъчно за него.

— Ще се погрижа за теб, Уесли. Сега лежи спокойно.

— Хич не те интересува какво ще стане с мен — хленчеше черният. — Не си човек, не.

— Ще направя каквото трябва. Само лежи спокойно.

— Нищо няма да направиш.

Мъжът на руля — казваше се Хари Морган — не отвърна, защото какво друго да направи, освен да го удари, а го обичаше и не можеше да го удари. Негърът не преставаше:

— Защо не спряхме, когато започнаха да стрелят?

Мъжът не отговори.

— Не струва ли животът на човека повече от един товар ром?

Мъжът беше погълнат от управлението.

— Какво толкова, спираме и ни вземат товара.

— Не е така — възрази мъжът. — Щяха да вземат и товара, и лодката, а нас да ни тикнат в затвора.

— Срещу затвора не възразявам — упорствуваше черният. — Ама да ме ранят — това не ща.

Той започваше да дразни мъжа и на мъжа започна да му дотяга да го слуша.

— Кой, по дяволите, е по-тежко ранен? — запита го той. — Ти или аз?

— Ти — съгласи се черният. — Ама на мен ми е за първи път. Не съм си правил сметката да ме стрелят. Така не сме се пазар‡или. Не искам да ме стрелят.

— Успокой се вече, Уесли. Няма да ти стане по-добре от тия приказки.

Наближаваха острова. Нагазиха в плитчините — трябваше да следва фарватера, а водата блестеше на слънцето и заслепяваше очите. Черният все се молеше, говореше безспир или бълнуваше от болки.

— Защо им трябва да пренасят стока сега? Сухият закон е отменен. За какво им е тая контрабанда? Не можеха ли да го натоварят на кораба?

Мъжът на щурвала се взираше във фарватера.

— Защо хората не са честни и почтени и не се препитават с честен труд?

Мъжът видя как водата се къдри при пясъчния нанос, преди да е видял наноса — слънцето му блестеше в очите, — и зави. Рязко завъртя щурвала с една ръка, навлязоха в канала и той бавно поведе лодката към мангровия лонгоз. Даде малко на заден и остави двата мотора на празен ход.

— Мога да хвърля котвата — каза той. — Но сам няма да мога да я изтегля.

— Аз не мога да се помръдна — промълви негърът.

— Знам, че ти е зле.

Трудно му беше да изтегли, да вдигне и хвърли малката котва, но той успя да я прехвърли през борда и отпусна доста въже, така че лодката легна на дрейф, докато мангровият клонак влезе в кубрика. Той се спусна в кубрика. Там цареше безпорядък.

Цялата нощ, след като бе превързал раната на негъра, а негърът бе превързал раната на рамото му, той следеше внимателно компаса и кормилото. Когато се развидели, зърна негъра, проснат между чувалите в средата на кубрика, но и тогава не откъсна поглед от компаса и морето, за да намери пътя към Санд Кий. Така че досега не бе имал възможност да огледа грижливо състоянието на лодката. Всичко беше в безпорядък.

Негърът лежеше сред торбите с бутилки, вдигнал крак. Дъските на кубрика бяха сцепени от осем пробойни от куршуми. Предното стъкло бе строшено. Той не знаеше колко от стоката е пострадала, имаше и кръв — или на черния, или негова. Но в състоянието, в което беше, най-неприятното бе миризмата на алкохол. Всичко се бе напоило с ром.

Сега лодката беше на завет в мангровия лонгоз, но той още усещаше вълнението, което цяла нощ ги бе люляло в открито море.

— Ще направя кафе — каза той на черния. — После ще ти сменя превръзката.

— Не ща кафе.

— Аз пък искам — отвърна Хари.

Но долу му се зави свят и той се върна на палубата.

— Май ще минем без кафе — каза той.

— Искам вода.

— Добре.

Той наля чаша вода от една дамаджана и даде на черния.

— Защо ти трябваше да бягаш, когато почнаха да стрелят?

— А те защо стрелят? — възрази мъжът.

— Искам доктор — каза черният.

— Това, дето докторът щеше да направи, вече го направих.

— Докторът ще ме излекува.

— Ще идеш на доктор — довечера, като дойде лодката.

— Не ща да чакам никаква лодка.

— Добре — каза мъжът. — Сега ще пуснем стоката на дъното.

Той започна да изхвърля през борда, но не беше работа за човек с една ръка. Торбите не тежаха повече от двадесетина килограма едната, ала щом изхвърли няколко, пак му се зави свят. Приседна в кубрика, после легна.

— Ще се погубиш — рече черният.

Мъжът лежеше спокойно на дъските, облегнал глава на една от торбите. Мангровият клонак беше заслонил кубрика и му правеше сянка. Той чуваше вятъра в листака на лонгоза и виждаше как във високото студено небе тъмнеят перестите облаци, подгонени от северняка. Кой ли ще ти излезе в тоя вятър, мислеше си той. Както е задухало, хич няма и през ум да им мине, че сме тръгнали.

— Дали ще излязат, а? — попита черният.

— Разбира се — увери го мъжът. — Защо не?

— Гледай какъв вятър.

— Търсят ни.

— Как не, в такова време! Що ме лъжеш? — мърмореше черният, устата му почти навряна в една торба.

— Спокойно, Уесли — рече мъжът.

— И той ми вика спокойно — продължи черният. — Спокойно. За какво спокойно? Спокойно, че умирам като куче ли? Ти ме навря тука. Измъкни ме сега!

— Спокойно — повтори кротко мъжът.

— Хич няма да дойдат — рече черният. — Знам, че няма. Студено ми е, казвам ти. Не издържам повече на тая болка и на тоя студ, чуваш ли?

Мъжът приседна, усетил слабост и празнота. Очите на черния го проследиха как се надигна на коляно, дясната му ръка увиснала, как я хвана с лявата и я намести между коленете си и после, като се улови за дъската, закована в планшира, се изправи и изгледа черния, дясната му ръка все тъй мушната между краката. Мислеше си, че едва сега разбира какво е болка.

— Като я държа изправена, ей така, по не боли — каза той.

— Дай да я превържем през рамо — предложи черният.

— Не ми се огъва лакътят — отвърна мъжът. — Вцепенил се е.

— Какво ще правим?

— Ще изхвърлим рома — каза мъжът. — Я опитай да прехвърлиш тия торби, дето ги достигащ, а, Уесли?

Черният понечи да хване една торба, изохка и пак легна.

— Май много те боли, а, Уесли?

— Майчице! — изстена негърът.

— Ами ако се пораздвижиш, може и да попремине, а?

— Раниха ме — каза черният. — Хич не мърдам. Ама че човек! Ранен съм, пък той вика да изхвърлям бутилки.

— Спокойно.

— А̀ си го казал още веднаж, а̀ съм пощурял.

— Спокойно — повтори мъжът, без да повишава тон.

Черният нададе вой, затършува и измъкна бруса изпод комингса[1].

— Ще те убия — закани се той — и ще ти изтръгна сърцето.

— С бруса няма да стане — рече мъжът. — Спокойно, Уесли.

Черният зарови лице в една торба и се разрида. Мъжът продължи бавно да вдига торбите с бутилки и да ги пуска през борда.

[1] Дъска или метална планка около люка, за да не влиза вода. — Б.пр. ↑

Глава седма

Както пускаше торбите през борда, той чу шума на мотор и като се огледа, видя, че към тях се приближава лодка — по фарватера покрай носа. Беше бяла, с жълта кабинка и защитно стъкло.

— Лодката идва — каза той. — Ставай, Уесли.

— Не мога.

— Оттук нататък ще помня всичко — каза мъжът. — Преди беше друго.

— Добре де, помни. Ама и аз няма да забравя.

Мъжът бързо заработи, по лицето му изби пот; без да поглежда към бавно приближаващата лодка, той вдигаше торбите с бутилки със здравата си ръка и ги прехвърляше през борда.

— Отмести се! — посегна той към торбата под главата на черния и я пусна зад борда. Черният приседна.

— Ей ги — рече той.

Лодката се беше почти изравнила с тях.

— Това е капитан Уили — каза черният. — Вози излетници.

На юта на бялата лодка двама мъже в анцузи и с бели шапчици седяха на рибарски столчета със спининги в ръце, а на руля един възрастен мъж с мека шапка и винтяга водеше лодката право към контрабандистите при мангровия лонгоз.

— Какво става, Хари? — провикна се възрастният мъж, докато минаваха покрай тях.

Мъжът, който се казваше Хари, махна със здравата си ръка вместо отговор. Лодката ги отмина. Въдичарите изгледаха контрабандистите и казаха нещо на възрастния мъж. Хари не можа да чуе какво.

— Ще завие при устието и ще се върне — каза Хари на черния. Слезе в каютата и се върна с едно одеяло. — Чакай да те завия.

— Браво, че се сети. Те няма как да не са видели какво возим. Ами сега.

— Уили е човек на място — рече мъжът. — Той ще каже на когото трябва в града, че сме тук. А тия, въдичарите, няма да ни направят нищо. Изобщо не ги интересуваме.

Прималя му и той приседна на кормчийския стол, стиснал дясната ръка между краката си. Коленете му трепереха, треперенето се предаваше на ръката и той усети как краищата на строшената надлакътна кост стържат един о друг. Разтвори колене, изтегли ръката си и тя висна. Седеше така, с увиснала ръка, когато лодката отново се размина с тях на връщане. Двамата мъже на рибарските столчета разговаряха. Бяха оставили прътовете, единият гледаше към него с бинокъл. Бяха твърде далеч, за да ги чуе какво си приказват. Пък и да ги беше чул, каква полза?

На борда на моторната лодка „Южна Флорида“, която се носеше по пролива при Умън Кий, понеже океанът бе твърде развълнуван, за да могат двамата излетници да пуснат въдиците си при рифа, капитан Уили Адамс си мислеше: „Значи Хари снощи е направил курс. Мъжко момче! Минал е през бурята. Мореходна му е черупката, наистина. Чудно как ли е разбил предното стъкло. Не можеш ме накара да правя курс в такава нощ. Нито да прекарвам пиене от Куба. Сега го носят от Мариел. Разправят, там сега било съвсем свободно.“

— Какво казахте, капитане?

— Каква е тази лодка? — повтори единият от мъжете на рибарските столчета.

— Оная ли?

— Да, оная.

— А, това е лодка от Кий Уест.

— Питах чия е?

— Не знам, капитане.

— Рибар ли е собственикът?

— Рибар бил.

— Какво искаш да кажеш?

— Прави по малко от всичко.

— Не му ли знаеш името?

— Не, сър.

— Ти го нарече Хари.

— Няма такова нещо.

— Чух те, като му каза Хари.

Капитан Уили Адамс изгледа внимателно човека, който му говореше. Видя високоскулесто, червендалесто лице с хлътнали сиви очи и презрително тънки устни, което го гледаше изпод бялата платнена шапка.

— Сигурно съм сбъркал — отвърна капитан Уили.

— Човекът явно е ранен, докторе — обади се другият, подавайки бинокъла на спътника си.

— Виждам и без бинокъл — отвърна онзи, когото другият нарече доктор. — Кой е този човек?

— Отде да знам — каза капитан Уили.

— Добре, ще те накарам да се сетиш — каза мъжът с презрителната уста. — Запиши му номера.

— Готово, докторе.

— Ще отидем да хвърлим един поглед — рече докторът.

— Доктор ли сте? — запита капитан Уили.

— Не съм доктор по медицина — отвърна сивоокият.

— Щом не сте лекар, няма да карам към тях.

— Защо не?

— Ако имаше нужда от нас, той щеше да ни даде знак. Щом не ни вика, значи нямаме работа там. Тук в нашия край всеки си гледа своята работа.

— Добре, тогава и ти си гледай твоята. Карай към онази лодка.

Капитан Уили продължи по фарватера под равномерното кашляне на двуцилиндровия „Палмър“.

— Чу ли какво ти казах?

— Да, сър.

— Защо не изпълняваш нареждането ми?

— Кой сте вие, че ще нареждате?

— Това не те засяга. Прави каквото ти казах.

— За какъв се мислите?

— За твое сведение аз съм един от тримата най-важни хора в Съединените щати днес.

— Тогава какво търсите в Кий Уест?

Другият се наклони напред.

— Това е Фредерик Харисън — каза внушително той.

— Никога не съм го чувал.

— Спокойно, ще чуеш — каза Фредерик Харисън, — и ти, и цялото ви вмирисано градче. Така ще направя че камък върху камък да не остане.

— Вие сте приятен човек — каза капитан Уили. — Как станахте толкова важна клечка?

— Той е един от най-големите хора в правителството — поясни другият.

— Балони — рече капитан Уили. — Ако е такъв какво търси в Кий Уест?

— На почивка е — обясни секретарят му. — Той ще бъде административен управител на…

— Достатъчно, Уилис — спря го Фредерик Харисън. — Сега ще ни откараш ли до кораба? — усмихна се той. Имаше специална усмивка за такива случаи.

— Не, сър.

— Слушай, малоумен рибарю, ще ти направя живота черен…

— Е, и? — каза капитан Уили.

— Ти не знаеш кой съм аз.

— Все едно ми е — каза капитан Уили.

— Този човек е контрабандист, нали?

— Вие как мислите?

— Сигурно е обявена награда за залавянето му.

— Съмнявам се.

— Той е закононарушител.

— Той има семейство, трябва да яде и да храни децата си, ама такива като вас го подяждат, защото тия на държавна служба в Кий Уест работят за шест и половина долара седмично.

— Той е ранен. Значи се е замесил в нещо.

— Освен ако не се е наранил сам, за удоволствие.

— Можеш да си спестиш духовитостите. Сега обръщаш към него и ще предадем човека и лодката му на полицията.

— Къде?

— В Кий Уест.

— Полицаи ли сте?

— Обясних ти кой е той — рече секретарят.

— Добре — каза капитан Уили.

Той така рязко превъртя щурвала, че лодката мина досами брега и винтът изхвърли въртоп мътилка. После запърпори към мангровата горичка, където стоеше другата лодка.

— Имаш ли някакво огнестрелно оръжие на борда? — обърна се Фредерик Харисън към капитан Уили.

— Не, сър.

Двамата мъже в спортни дрехи стояха прави и гледаха лодката с контрабандния алкохол.

— Това е по-забавно от риболова, а, докторе? — каза секретарят.

— Риболовът е глупост — отсече Фредерик Харисън. — Ако хванеш една риба-меч, какво ще я правиш? Можеш ли да я изядеш? А това вече е интересно. И хубавото е, че участвувам лично. Както е ранен, човекът не може да избяга. В открито море е бурно. Знаем и номера на лодката му.

— Наистина, залавяте го без странична помощ — възхити се секретарят.

— И то с голи ръце — допълни Фредерик Харисън.

— Без никакви ченгета — каза секретарят.

— Едгар Хувър[1] вече прекали със саморекламата — отсече Харисън. — Достатъчно му отпуснахме юздите. Приближи се плътно — нареди той на капитан Уили.

Капитан Уили изключи съединителя и лодката продължи по инерция.

— Хей — викна капитан Уили към другата лодка. — Не се показвайте!

— Какво значи това? — разгневи се Харисън.

— Млъквай — каза капитан Уили. — Хей! — провикна се той към другата лодка. — Слушай! Бягай в града и се покрий. Зарежи лодката. Ще я конфискуват. Хвърляй товара и право в града. Тук при мен има един, дето донася право във Вашингтон. Бил по-важен и от президента. Иска да те хване. Мисли, че си контрабандист. Записа ти номера на лодката. Не съм те виждал и не те знам кой си. Да те срещна, няма да те позная… — Отдалечаваха се от другата лодка. Капитан Уили продължи да вика: — Не знам и къде е това място, дето съм ви видял. Няма да знам как да го намеря пак.

— Окей! — чу се глас от другата лодка.

— Тоя азбучник[2] ще го разхождам за риба до тъмно — изкрещя капитан Уили.

— Окей!

— Той обича да ходи за риба! — така изкрещя капитан Уили, че прегракна. — Ама кучият син вика, че не ставала за ядене.

— Благодаря, братче — се чу гласът на Хари.

— Той брат ли ти е? — попита Фредерик Харисън, почервенял от яд, но все така ненаситен за нови сведения.

— Не, сър — каза капитан Уили. — Повечето моряци така си викаме.

— Сега ще отидем право в Кий Уест — каза без особена увереност Фредерик Харисън.

— Не, сър — каза капитан Уили. — Наехте ме за цял ден и няма да ви метна. Нарекохте ме малоумен, ама аз даром пари не вземам — ще ви возя цял ден.

— Откарай ни в Кий Уест — каза Харисън.

— Добре, сър — каза капитан Уили. — Но по-късно. Чуйте сега: рибата-меч става за ядене, не пада по-долу от марлина. Когато ги продавахме на Риос за хаванския пазар, хващаха ни ги по двадесет цента килото, колкото и марлинът.

— Затваряй си устата — каза Фредерик Харисън.

— Мислех, като сте човек на правителството, ще се интересувате от тия работи. Не сте ли и вие в тая комбина по цените на яденето? Нали знаете? Дето уж така, пък иначе. Колкото по на безценица ти го купуват, толкова по-скъпо ти го продават.

— О, я си затваряй устата! — рече Харисън.

[1] Едгар Хувър — шеф на ФБР по онова време; заловил лично бандита Алвин Карпис, с което постигнал ефектна политическа популярност. — Б.пр. ↑

[2] По времето на президента Фр. Д. Рузвелт се създават правителствени органи, обозначавани съкратено — били толкова много, че инициалите обхващали цялата азбука. — Б.пр. ↑

Глава осма

Хари бе изхвърлил последната торба през борда.

— Подай ми канджата — каза той на негъра.

— Загуби се.

Хари натисна стартерите и пусна двата мотора. Втория беше монтирал, когато през време на кризата клиентите му за спортен риболов изчезнаха и той пак се залови с контрабанда на алкохол. Взе секирчето с лявата си ръка и преряза котвеното въже върху шпила. Котвата ще остане на дъното, пък като дойдат да извлекат товара, ще я намерят, мина му през ума. Сега подкарвам лодката към залива Гарисън Байт — пък ако я вземат, да я вземат. Трябва ми лекар, че да не остана и без ръка, и без лодка. Товарът струва колкото лодката. Строшеното не е много. Поразлее се малко, а като се размирише, ще кажеш, здрава бутилка не е останала.

Той освободи левия съединител и понесен от прилива, се отдалечи от лонгоза. Моторите работеха равномерно. Лодката на капитан Уили беше на две мили от тях и държеше курс към Бока Гранде. Приливът вече позволява да се мине през езерата, каза си Хари.

Той освободи десния съединител, увеличи газта и двигателите зареваха. Усети как носът на моторницата се надигна, видя как мангровата зеленина се совна покрай борда и засмуканата вода се заплиска в оголените подмоли. Дано не ми вземат лодката, каза си наум. Дано ми оправят ръката. Можех ли да допусна, че при Мариел ще вземат да стрелят срещу нас, след като половин година ходехме и се връщахме най-свободно. Кубинска им работа.

— Ей, Уесли — подвикна той назад към кубрика, където негърът лежеше, навит с одеялото. — Как си?

— Боже — измънка Уесли, — толкова лошо, че по-лошо не може.

— Ще видиш, че може, когато докторът започне да ти прочиства раната — рече му Хари.

— Ти не си човек — каза негърът. — У тебе няма нищо човешко.

Няма грешка при стария Уили, мислеше си Хари. Това се вика човек на място, Добре, че тръгнахме, вместо да чакаме. Глупаво щеше да е да чакаме. Така бях замаян и ми прилоша, че не можех да разсъждавам.

Пред тях вече се белееше хотел „Ла Конча“, виждаха се мачтите на радиопредавателя и къщите на града. Хари различаваше фериботите пред дока „Тръмбо“, който трябваше да заобиколи, за да завие към Гарисън Байт. Бива си го стария Уили, мислеше си той. Направи ги на луди. Що ли за птици возеше? Ей, ама страшно ми е зле. Добре направихме, че дойдохме. Добре стана, че не чакахме.

— Мистър Хари — рече негърът, — съжалявам, че не помогнах да изхвърлим товара.

— Негър раниш ли го, за нищо не става. Ама ти не си лош негър, Уесли.

През рева на моторите и силния плясък на лодката по водата той усещаше странния, прималял припев на сърцето си. Винаги го чуваше, завръщайки се от морето. Дано ми оправят ръката, каза си той. Ще ми трябва тая ръка.

Трета част
Хари Морган
(Зима)

Глава девета

Разказва Албърт

Събрали сме се ние всички в кръчмата на Фреди и влиза оня високият тънък адвокат и казва:

— Къде е Хуан?

— Още не се е върнал — вика някой.

— Знам, че се е върнал, и трябва да го видя.

— Така де, ти го натопи да го съдят, пък сега си му защитник — каза Хари. — Няма какво да се навърташ и да питаш къде е. Виж да не е в джоба ти.

— Майната ти — вика адвокатът. — Имам една работа за него.

— Върви го търси другаде — вика Хари. — Няма го тука.

— Казвам ти, че имам една работа за него — настоява адвокатът.

— Ти и работа. Ти най-много да отровиш на някого живота.

Тъкмо тогава влиза оня старец с дългата побеляла коса на тила, дето продава — как им викаха на ония гумени хитрини — май презервативи. Иска четвъртинка и Фреди му налива, той натиква тапата и изскача на улицата.

— Какво ти е на ръката? — адвокатът пита Хари.

На Хари ръкава му забоден с безопасна на рамото.

— Не си я харесвах, та я отрязах — каза му Хари.

— Ама ти или някой друг ти я отряза?

— Двамата с доктора — вика Хари. Доста беше изпил вече.

— Аз кротувам, той реже. Ако режеха всяка ръка, дето бърка в чужд джоб, да знаеш колко щяха да са без ръце, че и без крака.

— Какво стана, та трябваше да ти я отрежат? — пита го адвокатът.

— Не е твоя работа — срязва го Хари.

— Не, сериозно. Какво се случи, къде беше?

— Върви да досаждаш на някой друг — пъди го Хари. — Знаеш къде съм бил и знаеш какво е станало. Затваряй си устата и не ми досаждай.

— Искам да си поговорим — настоява адвокатът.

— Казвай.

— Не тук, ей там отзад.

— А аз не искам да говоря с тебе. Добро от тебе никой не е видял. Ти си отрова.

— Имам те предвид за нещо. Нещо на сметка.

— Добре, този път ще те изслушам — съгласява се Хари. — За какво става дума? За Хуан ли?

— Не, не е за Хуан.

Минават те зад бара, влизат, дето са сепаретата, и остават там доста време. Докато ги няма, идва дъщерята на Люси Дебелата с онова момиче от тяхното заведение, дето са все заедно двете, сядат на бара и си поръчват кока-кола.

— Казаха ми, нямало да дават на момичетата да се движат по улиците след шест часа вечерта, нито в баровете — вика Фреди на дъщерята на Люси Дебелата.

— Така разправят.

— Ама че град ще стане — рече Фреди.

— Не ми разправяй… Подадеш си значи носа навън за един сандвич и кока-кола: арестуват те и петнадесет долара глоба.

— Само такива ловят сега — каза дъщерята на Люси Дебелата. — Дето са хора на живота. И не ходят намръщени.

— Не се ли случи нещо да промени живота в тоя град, ще стане лошо.

Тъкмо тогава Хари и адвокатът излизат и адвокатът казва:

— Значи ще бъдеш там, нали?

— Защо не ги доведеш тука?

— Не, няма да искат да дойдат. Там ще чакаш.

— Добре — казва Хари и отива на бара, а адвокатът излиза.

— Какво ще пиеш, Албърт? — пита ме той.

— „Бакарди“.

— Два пъти „Бакарди“, Фреди.

После се обръща към мен и ме пита:

— Какво работиш сега, Ал?

— В социалното подпомагане[1].

— Какво правиш?

— Копая канавки, вадя стари трамвайни релси.

— Колко получаваш?

— Седем и половина.

— Седмично ли?

— Ами ти как мислиш?

— Тогава откъде пари за пиене?

— Пия сега, защото ме почерпи — казвам му аз.

Той се наведе малко към мен:

— Искаш ли да дойдеш на един рейс с мен?

— Зависи какъв.

— Ще поговорим за това.

— Добре.

— Ела в колата — казва той. — Довиждане, Фреди.

Дишаше малко задъхано — като пие, той така си диша. Та вървим нагоре по улицата към разкопаното, дето бяхме работили цял ден, и стигаме до ъгъла при колата му.

— Влизай — вика той.

— Къде отиваме? — питам го аз.

— Не знам — казва той. — Ама ще разбера.

Поемаме нагоре по улица „Уайтхед“, той мълчи, а на кръстовището свива наляво, пресичаме градския център, излизаме на другия край на „Уайтхед“ и оттам тръгваме към брега. Хари все си мълчи, взема по прекия път през пясъка и излизаме до булеварда. Като излязохме на булеварда, спря до тротоара.

— Едни хора ми искат лодката за някаква работа — казва той.

— Нали митничарите ти взеха лодката?

— Ония са чужденци и не знаят.

— Каква ще е тая работа?

— Казват, искали да прехвърлят един човек, дето трябвало да отиде до Куба за нещо си, ама не можел да пътува нито със самолет, нито с кораб. Каза ми го Устатия.

— Вървят ли такива курсове?

— Разбира се, колкото щеш след революцията[2]. Това не е нещо нередно. Много хора пътуват сега така.

— Ами лодката?

— Ще трябва да я откраднем. Знаеш, че не са демонтирали запалването, така че мога да я подкарам.

— Нали е в базата за подводници, как ще я изведеш оттам?

— Ще я изведа.

— И как ще се върнем?

— Още не съм измислил. Ако не искаш да дойдеш, кажи ми.

— Защо да не дойда, щом ще изкарам някоя пара?

— Слушай — казва той, — сега получаваш седем и половина долара седмично. Имаш три деца, дето се връщат гладни от училище. Имаш семейство, дето му прималява от глад, а пък ето — аз ти давам възможност да изкараш малко пари.

— Не казваш колко. Когато рискуваш, трябва поне да знаеш има ли за какво.

— Сега, както и да рискуваш, много пари не се изкарват, Ал — казва той. — Виж мен. През риболовния сезон развеждах любители и изкарвах по тридесет и пет долара дневно. Стреляха ме, останах без ръка и без лодка заради един мизерен товар ром, дето я да е струвал колкото лодката, я не. Ама ще ти кажа едно — няма да си оставя децата да им къркорят червата и няма да копая държавните канали за една надница, дето не мога да ги нахраня с нея. То сега така и така не мога да копая. Не знам кой е направил тия закони, ама знам, че няма закон, който казва, че трябва да ходиш гладен.

— Аз стачкувах против тези надници — викам аз.

— И се върна на работа. Обвиниха ви, че стачкувате против благотворителността. Ти винаги си работил, така ли е? От никого не си искал милостиня.

— Няма работа — казвам му. — Сега никъде не можеш да намериш такава работа, че да караш на една надница.

— Защо?

— Не знам.

— И аз не знам — казва той. — Но докато има сити хора, и моето семейство ще бъде сито. Вас, бедняците, с глад ще ви прогонят. Ще ви изгорят бараките, ще построят хотели и ще направят Кий Уест курортен град. Така чувам аз. Чувам — купували парцели и после, когато гладът прогони бедняците да отидат да гладуват другаде, ще дойдат да правят райско кътче за туристите.

— Говориш като радикал — викам му.

— Никакъв радикал не съм — казва той. — Само ме е яд. Отдавна събирам яд.

— Как няма да събираш, като остана без ръка!

— Майната й на ръката. Станалото станало. Случват се и по-лоши неща от това да изгубиш ръка. Имаш две ръце и две други работи, дето те правят мъж. И да не са чифт, пак си мъж. И с една ръка си мъж. По дяволите, не искам да говоря за това. — Помълча, помълча, пък продължи: — Ама ония още са ми две. — После подкара колата и каза: — Хайде, да ги видим тия що за хора са.

Продължихме по булеварда — беше се надигнал бриз, разминавахме се с други коли, миришеше на водорасли, изхвърлени от прилива по укрепения бряг. Хари караше с лявата ръка. Винаги ми е бил симпатичен, безброй пъти сме плавали заедно, ама стана друг, откак си изгуби ръката и му взеха лодката и след като оня от Вашингтон даде клетвена декларация, че го видял да стоварва алкохол. На борда ли е, добре му е, слезе ли от лодката — не го бива. Май си търсеше оправдание да я открадне. Знаеше, че не може да си я върне, но поне ще изкара малко пари. На мен пък пари ми трябваха — да не ти разправям, ама не исках да се натапям.

— Хари, знаеш, че не искам да се насаждам — викам му.

— Ти така си се насадил, че няма накъде повече. От това да гладуваш по-лошо има ли?

— Не гладувам — казвам аз. — Защо, дявол да го вземе, все за глад ми говориш?

— Ти може би не, ама децата ти?

— Я стига — викам му аз. — Ще работя с теб, ама няма да ми говориш така.

— Добре — казва той. — Но ако не искаш, не се залавяй. Желаещи много.

— Приемам — викам аз. — Казах ти, че приемам.

— Тогава погледни по-бодро на живота!

— Ти гледай бодро. Взе да ми говориш като някой радикал.

— Горе главата — рече той. — Нямате дух вие, барабите.

— А ти откога не се броиш за бараба?

— От когато за първи път се нахраних като хората.

Зъл език има, от малък го знам такъв — жалост към никого. Ама и себе си никога не жали.

— Добре — съгласявам се аз.

— И спокойно — вика той.

А пък вече виждаме, че пред нас нещо свети.

— Тук ще се срещнем с тях — обяснява Хари. — И няма да си отваряш устата.

— Върви на…

— Спокойно — казва Хари, както завиваме по алеята на черния вход.

Хари си беше побойник и цапнат в устата, ама винаги ми е бил симпатичен.

Спираме ние колата пред черния вход и влизаме в кухнята. Жената на съдържателя готви на печката.

— Здрасти, Фреда — казвай Хари. — Къде е Устатия?

— Ей го вътре, Хари. Здравей, Албърт.

— Здравейте, мис[3] Ричардс — казвам аз.

Познавах я още от времето, когато дойде в джунглата[4], но две-три от най-работливите омъжени жени в града преди са били от занаята като нея и повярвайте — работлива жена е.

— Как са вашите вкъщи? — пита ме тя.

— Добре са.

През кухнята минахме в задната стая. Там заварихме насядали около масата Устатия и четирима кубинци.

— Седнете — казва на английски единият. Свиреп, набит, с голяма глава, с дебел глас и явно пийнал. — Как се казвате?

— А ти? — вика Хари.

— Добре — казва тоя кубинец, — твоята да е. Къде е лодката?

— При яхт-клуба — отговаря Хари.

— Кой е този? — пита го кубинецът и ме гледа.

— Помощникът ми — казва Хари.

Кубинецът ме мери с очи, а другите гледат и двама ни.

— Вижда ми се изгладнял — хили се кубинецът.

Другите не се засмяха. — Ще пиеш ли?

— Съгласен — казва Хари.

— Какво? „Бакарди“?

— Каквото пиете вие — казва Хари.

— Помощникът ти пие ли?

— Ще взема и аз едно — намесвам се в разговора.

— Никой не ти е предложил още — вика големият кубинец. — Просто питаха дали пиеш.

— Престани, Роберто — казва един от кубинците, младичък, почти момче. — Не можеш ли, без да се заяждаш?

— Защо пък да се заяждам? Само питах дали пие. Като наемаш някого, не го ли питаш пие ли?

— Налейте му — казва другият кубинец. — И дайте да говорим по работа.

— Колко искаш за лодката, приятелче? — обръща се към Хари кубинецът с дебелия глас, дето му викат Роберто.

— Зависи за какво ви е — отговаря Хари.

— Да ни закараш четиримата до Куба.

— Къде в Куба?

— В Кабаняс. Близо до Кабаняс. На брега малко под Мариел. Знаеш ли го къде е?

— Разбира се — казва Хари. — Само да ви закарам, така ли?

— Друго нищо. Закарваш ни и ни сваляш на брега.

— Триста долара.

— Много е. Какво ще кажеш за това — плащаме на ден и гарантираме за две седмици?

— По четиридесет долара дневно плюс хиляда и петстотин залог, ако се случи нещо с лодката. Трябва ли да вадя открит лист?

— Не.

— За масло и гориво плащате вие — казва Хари.

— Даваме двеста долара да ни закараш и да ни свалиш на брега.

— Не става.

— Колко искаш?

— Вече казах.

— Много е.

— Не е — казва Хари. — Не ви знам какви хора сте, какви са ви намеренията, кои са ви враговете. Зима е, а ще правя двоен курс — отиване и връщане. Така или иначе, рискувам лодката. Ще ви закарам за двеста долара, стига да броите хиляда долара гаранция за всеки случай, ако стане нещо с лодката.

— Това е справедливо — казва им Устатия. — Повече от справедливо.

Кубинците взеха да говорят помежду си на испански. Не им разбирах, но знаех, че Хари разбира.

— Добре — рече едрият кубинец, дето му викаха Роберто. — Кога може да тръгнем?

— Утре вечер — няма значение в колко часа.

— Може да поостанем до другиден — рече един от тях.

— Ваша работа — казва Хари. — Само трябва да ме предупредите навреме.

— Лодката наред ли е?

— Разбира се — каза Хари.

— Красавица — потвърди младият кубинец.

— Къде сте я виждали?

— Мистър Симънс, адвокатът тук, ми я показа.

— Аха — рече Хари.

— Ще пиеш ли? — предложи друг кубинец. — Бил ли си често в Куба?

— Няколко пъти.

— Говориш ли испански?

— Така и не го научих — каза Хари.

Видях как Устатия го погледна, ама той е такъв мръсник, че му е по-приятно да слуша лъжи, отколкото истини. Например, когато дойде да уговаря Хари за тая работа, не му каза направо. Уж искал да види Хуан Родригес, един пристанищен плъх, дето и майка си ще окраде. Устатия пак го беше натопил, за да му бъде после защитник.

— Мистър Симънс говори добре испански — каза кубинецът.

— Той е образован човек.

— Разбираш ли от навигация?

— Колкото да отида и да се върна, да.

— Рибар ли си?

— Да, сър — рече Хари.

— А как ловиш риба с една ръка? — запита онзи с голямата глава.

— Ловя двойно по-бързо — отговори Хари. — Нещо друго?

— Не.

Всички заговориха на испански.

— Щом е тъй, тръгвам — каза Хари.

— Аз ще ти обадя за лодката — рече Устатия на Хари.

— Да внесат гаранцията — каза Хари.

— Това ще уредим утре.

— Добре, лека нощ — каза Хари.

— Лека нощ — отвърна му младежът с приятния глас. Едроглавият не каза нищо. Другите двама приличаха на индианци и цяла вечер не продумаха, освен на испански, когато говореха на онзи, главанака.

— Ще се видим после — рече Устатия.

— Къде?

— При Фреди.

Излязохме пак през кухнята и там Фреда попита:

— Как е Мария, Хари?

— Сега е добре. Вече се успокои и излезе — отвърна Хари.

Настанихме се в колата, той потегли към булеварда и се умълча. Мислеше нещо.

— Вкъщи ли да те закарам?

— Да.

— Сега живееш на шосето, нали?

— Да. И какво, тръгваме ли?

— Не знам — казва Хари. — Не знам ще го правим ли изобщо тоя рейс. Утре ще се видим.

Сваля ме той и аз още влязъл-невлязъл, моята ме подбра — пак закъсняваш, пак пиеш, пак не си навреме да седнеш с нас на масата. Питам я аз мога ли да пия, като нямам пари, а тя — бил съм пиел на вересия. Питам я кой ще ми дава на кредит, като ме знаят, че съм на обществените строежи, а тя все това си знае — не можела да ми понася пиянския дъх и да съм седнел на масата. Седнах, децата ги нямаше, отишли да гледат бейзбол, а тя ми носи вечерята и не ми говори.

[1] Политиката „ню-дийл“ на президента Фр. Д. Рузвелт включва част от безработните в обществени строежи. Минималните надници трябвало да предизвикат платежоспособно търсене на пазара и така да стимулират производството. Проектът за обществени строежи влиза в сила през юни 1933 г. — Б.пр. ↑

[2] Имат се предвид събитията през 1933 г., когато широко народно движение сваля от власт проамериканския диктатор Мачадо, но впоследствие САЩ в съюз с местни сили възстановяват старото положение. — Б.пр. ↑

[3] Вместо мисис в южняшки или просторечив изговор. — Б.пр. ↑

[4] По времето на президента Хувър изникват бидонвили на безработните; всеки такъв квартал се наричал Хувървил или Джънгълтаун („град-джунгла“). — Б.пр. ↑

Глава десета

Хари

Мразя да се забърквам в такива работи, ама имам ли избор? Пита ли те някой в тия времена? Мога да откажа, само че ще ми падне ли нещо друго? Не че се навирам, ама като няма накъде. Албърт да го вземам ли, да не го ли вземам? Благ човек е, честен, пък и добър моряк. Не е от страхливите, но все пак дали да го взема? Във всеки случай пияница или негър няма да взема. Трябва ми някой, дето мога да разчитам на него. Мине ли добре, неговото не се губи, ще имам грижата. Да, ама кажа ли му, няма да се съгласи, а ми трябва помощник. По-добре сам, винаги е по-добре човек самичък да си върши работата, но май няма да мога сам. А то, право си е, че по-добре сам. За Албърт по-добре да не знае каква е работата. Ами Устатия? Лошото е, че той е наясно. Но ония не може да не са помислили за това. Няма да му се размине. Толкова ли е глупав Устатия, та да не се сеща какво ще стане после? Кой знае. Те, разбира се, може и да не са го намислили така. Може и да не направят такова нещо. Но нищо чудно да го направят, пък нали и сам чух думата. Ако го сторят, то ще е накрая, защото знаят за самолета от бреговата охрана на Маями. Сега в шест вече е тъмно. За по-малко от час не може да прелети. Стъмни ли се, в безопасност са. А ако ще ги карам, трябва да помисля за лодката. Няма да е трудно да я измъкна, но ако я извадя тая нощ и забележат, че я няма, може и да я намерят. Ще се вдигне олелия. Но пак тая нощ ще трябва, друго време нямам. Ще я измъкна с отлива и ще я скрия. Ще трябва да прегледам наред ли е всичко, защото може да са разглобили нещо. А ще се наложи също гориво и вода да заредя. Работа ме чака тая нощ. После, като я скрия, Албърт ще ги докара със скутер. Може с тоя на Уолтън. Ще го наема. Може и Устатия да го наеме. Така ще е по-добре. Устатия ще ми помогне да измъкна лодката тая нощ. Той е човекът, който ще ми свърши работа. Защото за него те вече са решили. Няма как да не са решили. Ами ако и за двама ни с Албърт са решили? Имаше ли някой от тях да прилича на моряк? Имаше ли у тях нещо, дето ще речеш, че са моряци? Я да помисля. Може би онзи, приятният. Да, може би той, младичкият. Това трябва да го разбера, защото, ако са намислили да очистят Албърт или мен в самото начало, тогава няма как. Рано или късно ще решат какво да ни правят. Но по пътя ще имам време. Ще го наглася някак. И ще трябва да съм нащрек през цялото време. Не трябва да допускам грешка. Никаква грешка. Нито веднъж. Ето, имам за какво да мисля сега. Имам какво да свърша и за какво да помисля, не само да седя и да гадая как ли ще свърши тая проклетия. Първо, те са я намислили. Второ, аз си слагам главата в торбата. Трето, това е все пак възможност. Вместо да гледам със скръстени ръце как всичко отива по дяволите. Нямам ли лодка, нямам хляб. Ама и Устатия! Не знае в какво се е забъркал. Представа няма как ще се завъртят работите. Дано се появи скоро при Фреди. Много работа трябва да свърша нощес. Я да взема да хапна нещо.

Глава единадесета

Беше към девет и половина, когато Устатия влезе в заведението. Личеше си, че при Ричард са го почерпили доста, защото пие ли, става наперен, а сега влезе много наперен.

— Как е, шефе? — обръща се той към Хари.

— Не ми викай шефе — казва му Хари.

— Искам да си поговорим с теб, шефе.

— Къде? В кабинета ти отзад ли? — пита го Хари.

— Да, там отзад. Фреди, има ли някой там?

— Не, нали сега е забранено. Я кажете, няма ли да я вдигнат тая забрана за след шест часа?

— Що не ме наемеш да оправим работата? — вика Устатия.

— Да те наемат дяволите — отвръща му Фреди.

После двамата отиват отзад, където са сепаретата и касите с празните бутилки.

На тавана светеше една електрическа крушка и Хари надникна във всички тъмни сепарета да се увери, че няма никого.

— Е? — каза той.

— Искат я вдругиден привечер — обясни Устатия.

— Какво са намислили?

— Нали говориш испански? — рече Устатия.

— Ама да не си им казал?

— Не. Знаеш, че съм ти приятел.

— Ти ще продадеш и родната си майка.

— Я остави. Не виждаш ли на какъв номер те отварям?

— Откога си в играта?

— Чуй, трябват ми тия пари. Трябва да се махна. Тук съм за никъде. И сам го знаеш, Хари.

— Кой не го знае?

— Знаеш откъде взимат пари за тая революция — отвличат заложници и такива работи.

— Знам.

— И това е същото. Правят го заради справедливо дело.

— Така. Ама го правят тука. Родил си се тука и ги познаваш всички по крайбрежието.

— Никой няма да пострада.

— С тия типове?

— Мислех те за мъж, ама излезе баба.

— Баба ли съм, не съм ли баба, не се тревожи за мене. Имам намерение да остана да си живея тук.

— Аз пък нямам — рече Устатия.

Господи, помисли си Хари. Сам си каза.

— Ще се махна — рече Устатия. — Кога ще измъкнеш лодката?

— Довечера.

— Кой ще ти помага?

— Ти.

— А къде ще я оставиш?

— Където винаги.

Измъкнаха лодката без трудности. Беше така просто, както го бе предвидил Хари. Нощният пазач минаваше през час, а в останалото време стоеше при главния портал на старото военно пристанище. Двамата влязоха в пристава с ял, срязаха въжето, взеха лодката на буксир и леко я изтеглиха с отлива. Когато излязоха от фарватера, Хари прегледа моторите и установи, че са наред, само дето бяха разхлабили главите на разпределителите. Провери горивото и се оказа, че имат почти сто и петдесет галона. Не бяха източвали и каквото беше останало от последния рейс, си стоеше непокътнато. На тръгване беше заредил, а по пътя изразходваха малко, защото имаше вълнение и трябваше да карат на бавен ход.

— Имам бензин у дома в един варел — каза той на Устатия. — Ще взема няколко дамаджани бензин в колата, а Албърт може да донесе още, ако трябва. Ще я откарам в ръкава под пътя. Ще могат да дойдат с кола.

— Те искаха да ги чакаш на стария док.

— Мога ли да се изложа там на показ?

— Не можеш. Но мисля, че няма да се съгласят да се качат на автомобил.

— Добре, засега ще я оставим в ръкава, там ще мога да пренеса гориво и да прегледам каквото трябва, а после ще я закарам при дока. Ти ще наемеш един скутер и ще ги докараш. Сега трябва да тръгвам. Имам да свърша куп неща. Връщаш яла и идваш с колата до моста да ме вземеш. След два часа ще бъда на шосето.

— Ще те взема — каза му Устатия, а Хари тръгна на ниски обороти и тихичко изтегли на буксир яла към светлините на стражевата шхуна. Застана на празен ход да придържа яла, за да се прехвърли Устатия.

— След около два часа — повтори той.

— Добре — каза Устатия.

Седеше Хари на щурвала, караше бавно в тъмното, гледаше да не попадне в светлините на дока и си казваше, че Устатия няма да си получи даром парите. Колко ли очаква да му бутнат? И къде ли се е сдушил с ония? Даваше надежди едно време тоя многознайко. И като адвокат е способен. Ама като го чуеш как сам си го казва, и тебе ще те побият тръпки. Все едно сам да си прочетеш присъдата. Как му се побра в устата? Като го чух как го изрече, изстинах.

Глава дванадесета

Влезе вкъщи, без да пали лампата, събу се в коридора и се изкачи по непостланите стълби по чорапи. Съблече се и си легна само по фланелка. Жена му се пробуди и се обади в тъмното: „Хари?“, а той: „Спи ма!“

— Хари, какво има?

— Ще отплавам.

— С кого?

— С никого. Може да взема Албърт.

— На чия лодка?

— Взех си лодката.

— Кога?

— Тази вечер.

— Ще те пратят в затвора, Хари.

— Никой не знае, че съм аз.

— Къде е тя?

— Скрита е.

Както лежеше неподвижен в леглото, почувствува устните й на лицето си, после как тя го търси и усетил ръката й, той се обърна и се притисна до нея.

— Искаш ли?

— Да. Сега.

— Аз спях. Помниш ли как го правехме насън?

— Слушай, не ти ли е неприятно? С такъв, еднорък?

— Глупчо. Харесва ми. Всичко, което е твое, ми харесва. Сложи я тук. Не там, тук. Хайде, наистина ми е приятно.

— Като перка на морска костенурка.

— Ти не си морска костенурка. Вярно ли е, че те го правят цели три дни?

— Да. Само по-тихо. Ще събудим момичетата.

— Те не знаят какво си имам. Те никога няма да узнаят какъв си ми ти. Ах, Хари! Ето така. Ах, мили!

— Чакай!

— Не ща да чакам. Хайде! Там. Правил ли си го с негърка?

— Да, разбира се.

— И как е?

— Като с акула кърмачка.

— Ще ме спукаш. Как не искам да тръгваш, Хари. Как искам никога да не трябва да тръгваш. С коя си го правил най-хубаво?

— С теб.

— Лъжеш. Винаги ме лъжеш. Хайде. Хайде. Хайде.

— Не лъжа. Най-хубаво ми е с теб.

— Стара съм.

— Никога няма да остарееш.

— И бях хванала оная болест.

— Когато жената е добра, няма значение.

— Хайде! Сега! Тука я опри. Нищо, че е отрязана Тука. Тука.

— Май вдигаме много шум.

— Нали шушнем?

— Трябва да тръгна по тъмно.

— Спи. Ще те събудя. Като се върнеш, ще го отпразнуваме. Ще отидем в някой хотел в Маями както едно време. Точно както правехме едно време. Някъде, където не са ни виждали — нито теб, нито мен. А защо да не отидем в Ню Орлийнс?

— Може. Добре, Мария. Трябва да спя сега.

— Ще отидем ли в Ню Орлийнс?

— Защо не? Само че трябва да спя.

— Спи, сладкият ми. Спи. Ще те събудя. Бъди спокоен.

Той заспа, отпуснал ампутираната си ръка на възглавницата, а тя дълго лежа и го гледа. Уличната лампа осветяваше лицето му през прозореца. Късметлийка съм, мислеше си тя. Тия момиченца не знаят какво ще им се падне. А аз знам какво имам и какво съм имала. Провървя ми като жена. Пък той — като костенурка бил. Доволна съм, че е ръка, а не крак. Не бих искала да е без крак. Защо трябваше да остане без ръка? Странно, ама това не ме смущава. Щом е той, нищо не ме смущава. Провървя ми като жена. Няма мъж като него. Тия, дето са били с малко мъже, не знаят. А аз съм имала много. Случих с него. Дали тия костенурки изпитват същото, каквото и ние? Дали през цялото време? Или може би женската я боли. Какви щуротии ми се въртят в главата. Гледай го как е заспал като бебе. Аз по-добре да остана будна, че да го вдигна, като дойде време. Ах, божичко, ако и мъжете бяха направени така, бих могла цяла нощ. Няма да мигна и все ще ми е хубаво. Ей така — още и още, и още. И пак, и пак, и пак. Майко мила, все за това да си мисля. На тия години. Пък не съм стара. Той каза, че още ме бива. Четиридесет и пет още не е старост. Две години съм по-стара от него. Виж го само как спи. Виж го как спинка като детенце.

Два часа преди да се съмне, те бяха в гаража, преливаха бензин от варела в дамаджани, слагаха им запушалки и ги редяха в багажника. Към десния си лакът Хари беше притегнал една кука, с която ловко вдигаше и подреждаше дамаджаните.

— Няма ли да закусиш?

— Като се върна.

— Кафе няма ли да пиеш?

— Има ли?

— Разбира се. Сложих го, преди да излезем.

— Донеси го.

Тя му го донесе и той го изпи в тъмнината, седнал зад волана. Тя взе чашата и я сложи на полицата в гаража.

— Идвам с теб да ти помогна за дамаджаните — рече тя.

— Добре — каза й той и тя се настани до него, яка жена, дългокрака, едроръка, с широки бедра, още хубава, с шапка върху изрусената коса. В предутринния хлад двамата се носеха по коларския път през мъглата, която се стелеше по ниския бряг.

— Защо си неспокоен, Хари?

— Не знам. Ей така, неспокоен съм. Ти какво, пускаш дълга коса, а?

— Май че трябва. Момичетата не ме оставят на мира.

— Не им обръщай внимание. Ще я оставиш както е.

— Така ли ме искаш наистина?

— Да — каза той. — Така ти я харесвам.

— Не ме ли състарява?

— По-хубава си от всички.

— Тогава ще си я подстрижа. Ако искаш, мога да я направя малко по-руса.

— Откъде-накъде ще ти се месят момичетата? Да те оставят на мира.

— Знаеш ги какви са. Деца. Слушай, ако рейсът ти излезе добър, нали ще отидем в Ню Орлийнс?

— В Маями.

— В Маями да е. А тях оставяме тук.

— Първо да изкарам тоя рейс.

— Кажи, нали не си неспокоен вече?

— Не съм.

— Знаеш ли, четири часа лежах будна и все за тебе си мислех.

— Ама че жена!

— Мисля ли за теб, възбуждам се.

— Дай сега да прелеем бензина — каза й Хари.

Глава тринадесета

В десет сутринта Хари стоеше на тезгяха при Фреди с още четирима-петима други. Двамата митничари току-що си бяха излезли. Бяха го питали за лодката и той бе казал, че не знае нищо.

— Къде беше снощи? — попита го единият.

— Тука вкъщи.

— До колко часа беше тука?

— Докато затвориха.

— Някой видя ли те тука?

— Много хора — намеси се Фреди.

— Каква е тая работа? — запита ги Хари. — Да не мислите, че ще взема да си открадна собствената лодка? Какво ще я правя?

— Само те питах къде си бил — каза митничарят. — Не кипвай.

— Не кипвам — отвърна Хари. — Кипнах, когато ми задържаха лодката без никакви доказателства, че е пренасяла алкохол.

— Имаше клетвена декларация — каза митничарят. — Не съм я давал аз. Знаеш кой я е дал.

— Добре де — каза Хари. — Само не казвай, че кипвам, като ме питат. За мен щеше да е по-добре да си беше останала вързана на кея. Щях поне да имам надежда, че ще ми я върнат. Ако е открадната, каква надежда, че ще си я получа?

— Никаква — отвърна митничарят.

— Върви си прошнуровай квитанциите — каза Хари.

— Недей да ми се троскаш — каза митничарят, — защото така мога да те подредя, че наистина да има защо да се троскаш.

— Това от петнадесет години го слушам — рече Хари.

— И от петнадесет години се троскаш.

— Ама не са ме и окошарвали.

— Тогава недей да се троскаш, че да не те окошарим накрая.

— Не се пали толкова — каза Хари.

Тъкмо тогава взе, че влезе онзи тъпак кубинец, таксиджията, с някакъв тип направо от аерогарата и Големия Роджър му вика:

— Хейсус, разправят, че си имал бебе.

— Да, сър — надува се Хейсус.

— Кога се ожени? — пита го Роджър.

— Миналия месец — не, ами месец преди миналия. Вие на сватбата ми не беше ли?

— Не — казва Роджър, — не бях на сватбата ти.

— Вие много загубил — казва Хейсус. — Защото много хубава сватба. Ами защо не дойде?

— Не ме покани.

— А, да — рече Хейсус, — забравих. Не поканих… Намерихте ли? — обърна се той към непознатия.

— Мисля, че да. Последно по толкова ли го давате рома?

— Да, сър — отговори му Фреди. — Това е истинско „Бакарди“. Carta del oro.[1]

— Слушай, Хейсус, защо мислиш, че бебето е твое? — пита го Роджър. — Бебето не е твое.

— Как така не мое? Какво значи не мое? Какво искате кажеш? Бога ми, не смейте говориш така! Какво значи не мое бебето? Купиш крава, значи и теленцето твое, не ли? Значи бебето мое. Бога ми, така е. На мене е. Да, сър!

И си излиза той с непознатия и с бутилката „Бакарди“, а хората се смеят, ама на Роджър се смеят. Голям образ е тоя Хейсус. Той и онзи другият кубинец, Суитуотър.

В същия миг влиза Устатия и вика на Хари:

— Митничарите току-що отидоха да ти вземат лодката.

Хари го погледна така, сякаш ей сега ще го убие. А Устатия си продължава най-спокойно:

— Видял я в мангровата горичка някакъв, както се возел на тия високите камиони на УПА[2], където строят лагера Бока Чика, и оттам телефонирал на митничарите. Току-що срещнах Хърман Фредерикс. Той ми каза:

Хари не отговори нищо, но вече нямаше лице на убиец и погледът му пак стана човешки. После каза на Устатия:

— Има ли нещо, дето да не го научиш?

— Мислех, че може да те интересува — рече Устатия със същия безизразен глас.

— Не е моя грижа — каза Хари. — Като вземат на човека лодката, поне да я пазят.

Стоят те двамата така и мълчат — чак когато Големия Роджър и другите се ометоха, отидоха в задната стаичка.

— Беля човек си — рече Хари. — Каквото хванеш, все накриво тръгва.

— Да не съм ти аз виновен, че са я видели от камиона. Ти си избра мястото. Ти си скри лодката.

— Млъквай — отсече Хари. — Имаше ли по-рано такива високи камиони? Това ми беше последният шанс да изкарам някоя пара честно. Последният шанс за рейс на сметка.

— Щом научих, веднага ти казах.

— Като лешояд си.

— Хайде стига — рече Устатия. — Искат да тръгнат привечер.

— Как не!

— Нещо нервничат.

— В колко часа искат да тръгнат?

— В пет.

— Ще намеря лодка. Щом съм казал, и на оня свят ще ги закарам.

— Не е лоша идея.

— Не дрънкай! С моите работи няма да се занимаваш.

— Слушай бе, грубиян, аз гледам да те измъкна и да ти намеря нещо…

— И после все накриво тръгва. Който се хване с теб, все пати.

— Стига си налитал.

— Спокойно — рече Хари. — Да помисля. Досега какво — мислих и измислих нещо, а ето че трябва друго да измисля.

— Защо не искаш да ти помогна?

— Ще дойдеш тук в дванадесет часа и ще донесеш парите, залога за лодката.

Когато се върнаха в общото помещение, Албърт тъкмо влизаше и отиде при Хари.

— Съжалявам, Албърт, няма да те взема — каза му Хари.

Дотук го беше измислил.

— Няма да ти искам скъпо — рече Албърт.

— Съжалявам — каза Хари. — Вече не ми трябваш.

— Толкова евтино по-добър от мене няма да намериш — рече Албърт.

— Отивам сам.

— Не е рейс за сам човек — каза Албърт.

— Млъквай! — рече Хари. — Ти какво разбираш?

В обществените строежи да не би да ви учат как да оправяте работата на хората?

— Върви по дяволите — ядоса се Албърт.

— Може и да ида — отвърна Хари.

Погледнеш ли го, разбираш, че мисли напрегнато и не му е до приказки.

— Иска ми се да дойда — настоя Албърт.

— Нямам работа за теб — рече Хари. — Ще ме оставиш ли на мира?

Албърт си излезе, а Хари остана пред тезгяха и се загледа в автоматите — онзи с петцентови монети, двата десетцентови и онзи двадесет и пет центовия, а също картината „Последният отпор на генерал Къстър“ на стената, все едно, че ги вижда за пръв път.

— Ама Хейсус добре му отговори на Големия Роджър за бебето, нали? — рече му Фреди, като потопи кафеените чаши в кофата със сапунена вода.

— Дай едно пакетче „Честърфийлд“ — каза Хари.

Притисна пакетчето до себе си с отрязаната ръка, отвори го в едното ъгълче, извади цигара и я сложи в устата си, после пусна пакетчето в джоба и запали цигарата.

— В какво състояние ти е лодката, Фреди? — попита го той.

— Току-що изкалафатена — отвърна Фреди. — Тип-топ е.

— Искаш ли да я дадеш под наем?

— Докъде?

— До отсреща.

— Само със залог колкото струва.

— Колко струва?

— Хиляда и двеста долара.

— Трябва ми на мен — каза Хари. — Даваш ли ми я на доверие?

— Не — рече Фреди.

— Гарантирам с къщата си.

— Не ти искам къщата. Искам хиляда и двеста долара на ръка.

— Добре — рече Хари.

— Първо донеси парите — каза Фреди.

— Като дойде Устатия, кажи му да ме чака — каза Хари и излезе.

[1] Златен етикет (ит.). — Б.пр. ↑

[2] Администрация за трудов напредък. — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

Вкъщи Мария и момичетата обядваха.

— Здравей, татко — каза най-голямата. — Татко си дойде.

— Какво имате за ядене? — попита Хари.

— Пържоли — отговори Мария.

— Били ти откраднали лодката, татко.

— Намериха я — рече Хари.

Мария го изгледа.

— Кой я е намерил? — попита тя.

— Митничарите.

— О, Хари — каза тя покрусена.

— Не е ли хубаво, че са я намерили, татко? — попита втората дъщеря.

— Не говори, като ядеш — каза й Хари. — Къде ми е обядът? Какво чакаш?

— Сега ще ти го донеса.

— Бързам — рече Хари. — Вие, момичета, наяжте се и да ви няма. Трябва да поговоря с майка ви.

— Ще ни дадеш ли пари за следобедното кино, татко?

— Защо не идете да плувате? Там е без пари.

— О, татко, много е студено за плуване и искаме на кино.

— Добре — съгласи се Хари. — Добре.

Когато момичетата излязоха от стаята, той каза на Мария:

— Ще ми я нарежеш ли?

— Разбира се, сладкият ми.

Тя му наряза пържолата като на дете.

— Благодаря — рече Хари. — Адски досадник съм, нали? Пък и момичетата май не са много стока, а?

— Не са, сладкият ми.

— Чудно защо не си родихме момчета.

— Защото си мъж и половина. На такива им се раждат момичета.

— То пък един мъж. Слушай сега — тръгвам на опасен рейс.

— Кажи за лодката.

— Видели я от един камион. От ония високите.

— Лошо!

— Лошо не, ами лайняно.

— Ай, Хари, не говори така вкъщи.

— В леглото ти говориш по-мръсно понякога.

— То е друго. Не искам да чувам за такива работи на масата.

— Лайняна работа.

— Криво ти е, сладкият ми.

— Не — каза Хари, — просто обмислям.

— Ще го измислиш. Имам вяра в теб.

— И аз имам вяра в себе си. Това е единственото, което имам.

— Искаш ли да ми разкажеш?

— Не. Само не се тревожи, каквото и да чуеш.

— Няма да се тревожа.

— Слушай, Мария, иди горе под капандурата и ми донеси томпсъна. Виж и в сандъчето за патрони дали всички пълнители са заредени.

— Не го вземай.

— Трябва.

— Кутии с патрони искаш ли?

— Не, не мога да зареждам пълнители. Имам четири пълнителя.

— Сладкият ми, на такъв рейс ли отиваш?

— Лош рейс е.

— Божичко! — каза тя. — Божичко, как не ми се иска да трябва да се занимаваш с такива работи.

— Хайде върви и ги донеси. Направи ми кафе.

— Добре — каза Мария. Тя се наведе над масата и го целуна по устата.

— Остави ме — рече Хари. — Трябва да обмисля.

Той седеше до масата и гледаше пианото, бюфета, радиото, гравюрата „Септемврийско утро“, картинките с амурчета, преметнали колчани стрели през рамо, лъскавата маса и лъскавите столове от масивен дъб, пердетата на прозорците и си мислеше: все не мога да се порадвам на дома си. Защо съм по-зле оттогава, когато започнах? Сбогом на всичко това, ако не си изиграя добре картите. По дяволите! Нямам и шестдесет долара на ръка, ако не броим къщата. Ама и нея ще заложа. Тия проклети момичета. Жената и аз така сме стъкмени, че само момичета направихме. Или пък момчетата ги е махала по-рано, преди да я познавам.

— Ето ти го — подаде му томпсъна тя, като го държеше за плетения ремък. — Заредени са всичките.

— Трябва да тръгвам — каза Хари и пъхна разглобения автомат в намасления брезентов чохъл. — Мушнѝ го под предната седалка.

— Довиждане — каза Мария.

— Довиждане, жено.

— Няма да се тревожа. Но моля те, пази се!

— Хайде, и умната.

— Ох, Хари — прегърна го тя.

— Пусни ме. Няма време.

Той я погали по гърба с ампутираната си ръка.

— Ти, с твоята костенурска перка — каза тя. — О, Хари, бъди предпазлив!

— Да тръгвам. Сбогом, жено.

— Сбогом, Хари.

Тя го гледаше как излиза от къщи, висок, широкоплещест, изправен, с тесни бедра, все още гъвкав като животно, лек и подвижен, още млад, мислеше си тя, а когато той седна в колата, тя видя светлата му изрусена от слънцето коса, лицето му, скулесто като на монголец, тесните очи, счупения нос, широката уста и закръглената челюст. Докато се качваше, й се усмихна, а тя се разплака. Какво лице има проклетникът, каза си тя. Вѝдя ли му лицето, проклетника, все ми се доплаква.

Глава петнадесета

В пивницата на Фреди седяха трима туристи и Фреди им наливаше. Единият беше много висок, тънък, с широки рамене, по шорти, носеше очила с дебели стъкла, загорял, с ниско подстригани мустачки. Жената до него беше руса, къдрава, подстригана по мъжки, със землист цвят на лицето и телосложение на щангистка. И тя беше по шорти.

— Вей хай вей — казваше тя на третия турист, който беше с подпухнало червендалесто лице, ръждивочервеникави мустаци, бяла платнена шапка със зелена целулоидна козирка и като говореше, си движеше устните тъй, сякаш ядеше нещо горещо.

— Очарователно — каза човекът със зелената козирка. — Не бях чувал тая дума в разговор. Мислех, че отдавна е остаряла и можеш да я срещнеш в хумористичните вестници, не и да я чуеш.

— Вей хай вей, ама пълен вей хай вей — каза щангистката и с неочаквано кокетство му даде възможност да се полюбува на пъпчивия й профил.

— Прелестно — каза човекът със зелената козирка. — Казвате го така хубаво. Тоя израз първоначално не е ли тръгнал от Бруклин?

— Не й обръщайте внимание. Това е жена ми — каза високият турист. — Познавате ли се?

— Вей хай вей човек и вей хай вей запознанство — каза жената. — Как сте?

— Можеше и по-зле — отговори той. — А вие?

— Тя е екстра — каза високият. — Трябва сам да я видите.

Тъкмо тогава влезе Хари и жената на високия турист каза:

— Не че ли чудесен? Искам го такъв. Ей това да ми купиш, татенце!

— Може ли да ти кажа нещо? — обърна се Хари към Фреди.

— Разбира се. Кажете го направо, каквото искате кажете — обади се жената на високия турист.

— Затваряй си устата, курво — сряза я Хари. — Ела там отзад, Фреди.

В задната стаичка Устатия чакаше на масата.

— Здравей, шефе — поздрави той Хари.

— Затваряй си устата! — каза Хари.

— Слушай — намеси се Фреди. — Престани. Да ги нямаме такива. Няма да ми обиждаш клиентите. В почтено заведение не се вика на една дама курва.

— Курва е — настоя Хари. — Не чу ли какво ми каза?

— И такава да е, няма да й го казваш в лицето.

— Добре де. Носиш ли парите?

— Разбира се — отговори Устатия. — Защо пък да не ги нося? Нали ти казах, че ще ги донеса?

— Да видим.

Устатия му ги подаде. Хари ги преброи — десет стотарки и четири по двадесет долара.

— Разбрахме се за хиляда и двеста.

— Удържам си комисионата — каза Устатия.

— Дай ги всичките.

— Няма.

— Давай.

— Не ставай глупак.

— Жалка гадина!

— А ти пък си голям грубиян — каза Устатия. — И не се опитвай да ми ги вземеш насила, защото не са у мен.

— Ясно — каза Хари. — Трябваше да се досетя. Слушай, Фреди, познаваш ме отдавна. Знам, че лодката ти струва хиляда и двеста. Тук не достигат сто и двадесет. Вземай, а тия сто и двадесет и заемът — на доверие.

— Значи триста и двадесет долара — сметна Фреди.

Трудно му беше да рискува такава сума, изпоти се, като си помисли.

— Имам кола и радио вкъщи, слагам ги насреща.

— Мога да съставя документ за това — каза Устатия.

— Не ми трябват документи — каза Фреди. Пак го изби пот, гласът му беше колеблив. После рече: — Добре, поемам риска. Но, за бога, Хари, ще ми пазиш лодката, нали?

— Като моя.

— Твоята не я опази — каза Фреди и се омърлуши. Продължаваше да се поти.

— Ще я пазя.

— Ще вложа парите в моя сейф в банката — каза Фреди.

Хари изгледа Устатия.

— На сигурно място — ухили се Устатия.

— Ей, момче — викна някой от предното помещение.

— Това беше за теб — каза Хари.

— Момче! — извика същият глас.

Фреди излезе.

— Онзи човек ме обиди — дочу Хари да казва високият глас.

— Ще е вързана на кея, точно дето свършва улицата — каза той на Устатия. — Няма и една пряка дотам.

— Добре.

— Това е.

— Добре, шефе.

— Не ми викай шефе.

— Както искаш.

— От четири часа̀ нататък ще бъда там.

— Нещо друго?

— Значи те ме заставят насила. Аз нищо не знам. Просто съм проверявал мотора. На борда не съм имал нищо приготвено за път. Наел съм я от Фреди да водя туристи за риба. Заплашват ме с пистолет, за да пусна двигателя, и сами прерязват въжетата.

— Ами Фреди? Нали не си я взел от него да ходиш за риба.

— На Фреди ще му кажа.

— По-добре недей.

— Ще му кажа.

— По-добре недей!

— Слушай, с Фреди съм работил още през войната. Два пъти ми е бил съдружник и никакви разправии. Знаеш колко стока съм му карал. Той е единственият кучи син в това градче, дето му имам доверие.

— Аз пък не бих се доверил на никого.

— И правилно. След като се знаеш какъв си.

— Мен ме остави на мира.

— Добре. Сега върви при приятелите си. Ти как ще се оправдаваш?

— Кубинци са. Срещал съм ги в ханчето. Един от тях иска да осребри редовен чек. Какво нередно има?

— Не си видял нищо, така ли?

— Не съм. Казал съм им да се срещнем пред банката.

— Кой ще ги докара?

— Някое такси.

— А таксиджията за какви ги е помислил, за цигулари ли?

— Ще вземем такъв, дето не мисли. Хора, дето не могат да мислят, колкото щеш в града. Хейсус например.

— Хейсус е умен. Само дето приказката му е такава.

— Ще наглася да наемат някой по-глупав.

— Вземи някой без деца.

— Всички имат деца. Виждал ли си таксиджия да няма деца?

— Мръсник си ти.

— Човек не съм убивал — възрази Устатия.

— Няма и да убиеш. Хайде, да излизаме оттука. Лазиш ми по нервите.

— Друго ти лази на тебе.

— Да не вземе да се разчуе.

— Може, ако не си зашиеш устата.

— Ти си я заший твоята, пък аз отивам да пийна нещо — каза Хари.

В предното помещение тримата туристи седяха на високите столчета. Когато Хари се приближи до тезгяха, жената извърна поглед настрана, за да му покаже презрението си.

— Какво ще вземеш? — попита Фреди.

— Какво пие дамата? — запита Хари.

— „Cuba libre“.

— Тогава дай ми едно чисто уиски.

Високият турист с русите мустачки и очилата с дебели стъкла наклони едрото си лице с прав нос към Хари и каза:

— Ей, мислиш ли, че можеш да говориш така с жена ми?

Хари го изгледа и се обърна към Фреди:

— Що за място е тая твоя кръчма?

— Какво й е на кръчмата? — каза високият.

— Спокойно — отвърна му Хари.

— Такива не ми минават.

— Слушайте — каза Хари, — дошли сте тука да си укрепвате здравето, нали така? Значи я карайте по-спокойно. — И си излезе.

— Май трябваше да го ударя — каза високият турист. — Как мислиш, скъпа?

— Де да бях мъж! — отговори жена му.

— Далеч щяхте да отидете с това телосложение — промърмори в халбата си мъжът със зелената козирка.

— Какво казахте? — попита високият.

— Че бихте могли да му откриете името и адреса и да му пишете какво мислите за него.

— Ама кой сте вие? И какво, подигравате ли се с мен?

— Наричайте ме просто професор Макуолси.

— Името ми е Лафтън — каза високият. — Писател съм.

— Приятно ми е да се запозная с вас — каза професор Макуолси. — Често ли пишете?

Високият се огледа.

— Да се махаме оттук, скъпа — каза той. — Тук всички са или грубияни, или смахнати.

— Мястото е малко странно — съгласи се професор Макуолси. — Наистина е необикновено. Наричат го американския Гибралтар и е на шестстотин километра по̀ на юг от Кайро в Египет. Още не съм успял да видя друго освен тази кръчма. Във всеки случай не е лошо тук.

— Виждам, че наистина сте професор — рече жената. — Знаете ли, харесвате ми.

— И вие ми харесвате, мила — каза професор Макуолси. — Но сега трябва да си вървя.

Той стана и излезе да си потърси велосипеда.

— Всички тука са смахнати — рече високият. — Ще пием ли по още едно, скъпа?

— Професорът ми хареса — рече жена му. — Държа се мило.

— Ама другият…

— О, той беше красавец — каза жената. — Прилича на татарин. Жалко, че се държа грубо. Лице като на Чингис хан. Ау, какъв левент!

— Беше еднорък — каза мъжът.

— Не забелязах. Ще поръчаш ли по още едно питие? Интересно кой още ще дойде.

— Може би Тамерлан — каза мъжът.

— Ау, колко си образован! Е, на мен и тоя Чингис хан ми стига. Защо ли му хареса на професора моето вей хай вей?

— Не зная, скъпа — отвърна Лафтън писателят. — На мен никога не ми е харесвало.

— Изглежда, харесва ме такава, каквато съм си — продължи жената. — Страшно мил беше!

— Може пак да го видиш.

— Дойдете ли, винаги ще го намерите — обясни Фреди. — Тука е като на квартира. Вече две седмици става.

— А кой е другият, онзи, дето ми говори грубо?

— Той ли? А, той е тукашен.

— Какво работи?

— Е, туй-онуй — обясни Фреди. — Рибар е.

— А как е останал без ръка?

— Не знам. Пострадал нещо.

— Красавец — рече жената.

Фреди се засмя.

— Всякакви неща съм чувал за него, но това го чувам за първи път.

— Не намирате ли, че има красиво лице?

— Оставете тези приказки, госпожо — отвърна Фреди. — Лице като свински бут, а и със счупен нос.

— Колко са глупави мъжете. Това е мъж, дето ще го видиш само насън.

— В кошмарен — да — рече Фреди.

През цялото това време писателят гледаше безизразно освен в миговете, когато поглеждаше с възторг към жена си. Да имаш такава жена, мислеше си Фреди, трябва или да си писател, или чиновник от ФЕРА[1]. Господи, какво страшилище!

В същия миг влезе Албърт.

— Къде е Хари?

— На пристанището.

— Благодаря — каза Албърт.

Той излезе навън, писателят и жена му продължаваха да седят, а Фреди стърчеше зад тезгяха, тревожеше се за лодката и си мислеше как го болят краката, дето цял ден е прав. Беше си постлал една изтривалка на цимента, но май не помагаше много. Краката непрекъснато го боляха. Но пък търговийката му вървеше — какво да кажат другите в градчето, — че и по-малко рискуваше. А жената е куку. Ами какъв пък ще е тоя мъж, дето ще си вземе такава жена? Да мижиш, пак няма да ти се падне такова чудо. Не е дори на заем да го вземеш. И все пак пият коктейли. Скъпи питиета, дето струват пари. И това е нещо.

— Да, сър — каза Фреди. — Веднага!

Влезе загорял, светлокос, добре сложен мъж с моряшка фланелка на ивици и къси жълтокафеникави панталони, с едно много красиво момиче, облечено с тънък бял вълнен пуловер и тъмносин панталон.

— Кого виждам! — изправи се Лафтън. — Ричард Гордън с прелестната мис Хелън.

— Привет, Лафтън — поздрави Ричард Гордън. — Да сте виждали тук един пиян професор?

— Току-що излезе — обясни Фреди.

— Искаш ли вермут, миличка? — попита Ричард Гордън съпругата си.

— Ако и ти пиеш, да — каза тя. После, като поздрави семейство Лафтън, се обърна към Фреди: — Моят да е две части френски и една трета италиански, Фреди.

Тя седна на високото столче, сгъна крака под него и се загледа навън към улицата. Фреди я наблюдаваше с възхищение. За него тя беше най-красивата чужденка в Кий Уест тази зима. По-хубава и от прочутата красавица мисис Брадли. Мисис Брадли почваше да пълнее. Това момиче имаше прекрасно ирландско лице с тъмни къдрици почти до раменете и гладка, свежа кожа. Фреди гледаше бронзовата й ръка, хванала чашата.

— Върви ли работата? — обърна се Лафтън към Ричард Гордън.

— Напредва — каза Гордън. — А вашата?

— На Джеймс не му се работи — намеси се мисис Лафтън. — Само пие.

— Кажете, какъв е този професор Макуолси? — попита Лафтън.

— Май по икономика. В седмогодишен отпуск[2] или нещо такова. Приятел е на Хелън.

— Харесва ми — каза Хелън Гордън.

— И на мен — каза мисис Лафтън.

— Аз първа си го харесах — засмя се Хелън Гордън.

— Е, печелите — рече мисис Лафтън. — Вие, добрите момиченца, винаги получавате каквото искате.

— Затова сме добри — каза Хелън Гордън.

— Ще пия още един вермут — каза Ричард Гордън. — А вие? — обърна се той към семейство Лафтън.

— Защо не — съгласи се Лафтън. — Кажете, ще идете ли на тази вечер, дето я устройват утре семейство Брадли?

— Ще иде, разбира се — каза Хелън Гордън.

— Имам слабост към нея — каза Ричард Гордън. — Интересна ми е и като жена, и като обществено явление.

— Ау! — възкликна госпожа Лафтън. — И вие сте могли да говорите учено както професорът.

— Не се хвали с невежеството си, скъпа — забеляза Лафтън.

— Лягат ли хората с обществени явления? — попита Хелън Гордън, гледайки през вратата.

— Не говорѝ глупости — каза Ричард Гордън.

— Исках да кажа, не спада ли това към домашното на един писател?

— Писателят трябва да знае всичко — каза Ричард Гордън. — Той не може да ограничава своя жизнен опит, за да спазва буржоазните норми.

— О! — каза Хелън Гордън. — А какво да прави съпругата на писателя?

— Има какво — каза мисис Лафтън. — Ами не сте ли виждали мъжа, дето преди малко беше тук и ни наруга, мен и Джеймс. Страшен беше.

— Трябваше да го ударя — каза Лафтън.

— Страшен беше, наистина — не спираше мисис Лафтън.

— Прибирам се — обяви Хелън Гордън. — Идваш ли, Дик?

— Мислех да поостана в града — каза Ричард Гордън.

— Така ли? — каза Хелън Гордън, като обърна очи към огледалото зад главата на Фреди.

— Така — отговори Ричард Гордън.

Като я гледаше, Фреди си помисли, че тя ще заплаче. Не му се искаше това да стане в неговото заведение.

— Още едно питие? — попита я Ричард Гордън.

— Не — поклати глава тя.

— Ей, какво става с вас? — запита мисис Лафтън. — Не ви ли е весело?

— Повече от весело! — каза Хелън Гордън. — Но мисля, че все пак ще е по-добре да се прибирам.

— Ще се върна рано — каза Ричард Гордън.

— Не си прави труда — отвърна тя.

Отиде си. Не се разплака. И не намери Джон Макуолси.

[1] Федерална администрация за спешна помощ. — Б.пр. ↑

[2] В някои американски университети всяка седма година професорът е свободен от лекции. — Б.пр. ↑

Глава шестнадесета

Хари Морган спря колата на кея, където беше лодката, огледа се да няма някой, повдигна предната седалка на колата, извади плоския намазнен чохъл и го пусна в кубрика. После скочи и той, вдигна моторния люк и там скри чохъла с автомата. Изтегли смукачите и пусна двата мотора. След няколко минути десният мотор заработи равномерно, но вторият и четвъртият цилиндър на левия мотор прескачаха и той откри, че свещите не са наред. Потърси нови свещи, но не можа да намери. Трябва да сменя свещите и да заредя с гориво, каза си той.

Долу при моторите отвори чохъла с автомата и го сглоби с приклада. Намери два вентилаторни ремъка и четири винта и като сцепи ремъците, прикрепи ги под пода на кубрика, така че автоматът да виси на двете ремъчни гривни вляво от люка, над левия двигател. Автоматът увисна в двойната си люлка, Хари извади един от четирите пълнителя в джобчетата на чохъла и го зареди. Коленичи между двата двигателя и посегна нагоре към автомата. Две движения — и готово. Първо го откачаш от ремъка, който минава под магазина зад затвора. После издърпваш оръжието от другата халка. Опита — и с една ръка ставаше лесно. Избута лоста от полуавтоматичен на автоматичен огън и се увери, че предпазителят е спуснат. След това пак окачи автомата горе. Чудеше се къде да сложи резервните пълнители. Мушна чохъла долу под бензиновия резервоар, където можеше да го достигне, като остави да се подават краищата на пълнителите. Ако при първия удобен случай сляза за малко, щом тръгнем на път, мога да пъхна един-два в джоба, мина му през ума. Но по-добре да не са у мен, понеже а̀ съм се блъснал в нещо, а са изпадали.

Той се изправи. Беше хубав, ясен следобед, приятен, не студен, с лек северен бриз. Чудесно време. Отливът беше започнал и на коловете край брега бяха кацнали два пеликана. Тъмнозелена рибарска мауна изпърпори и зави към рибния пазар; чернокожият рибар седеше на кърмата, хванал румпела. Погледът на Хари се плъзна по водната повърхност, сивкавосиня на следобедното слънце, все още гладка, защото вятърът духаше по посока на отлива, и спря на пясъчния остров, който изникна след драгирането на фарватера, там, където бе някогашната акулова маслобойна. Над острова летяха бели чайки.

Хубава нощ ще имаме, помисли си Хари. Хубава нощ за път. Беше се поизпотил от работата долу в машинното, изправи се и си избърса лицето с парцал.

На кея се показа Албърт.

— Слушай, Хари — каза той, — искам да ме вземеш.

— Какво има пак?

— От социалните грижи вече ще ни дават само три дни работа в седмицата. Тая сутрин го чух. Трябва да захвана нещо.

— Добре — каза Хари. Беше премислил. — Добре.

— Е, слава богу — зарадва се Албърт. — Страх ме беше да се прибера при жената. Така ме навика на обед, като че аз съм спрял помощта.

— Какво й става на жена ти? — попита Хари весело. — Защо не я отупаш?

— Ти я отупай — отвърна Албърт, — че да чуя какво ще ти наговори. Ужасно устата жена.

— Слушай, Ал, вземи това, качвай се на колата ми и донеси от магазията шест свещи метричен стандарт като тези. После купи лед за двадесет цента и пет-шест кефала. Вземи и две кутии кафе, четири консерви говеждо, два хляба, малко захар и две кутии кондензирано мляко. Отбий се при Синклер и им кажи да дойдат да налеят сто и петдесет галона. Щом свършиш, ела тука и смени свещите на втори и четвърти цилиндър на левия мотор, като броиш от маховика. Кажи им, че ще мина да им платя за бензина. Да ме почакат или да ме намерят при Фреди. Можеш ли да запомниш всичко? Ще водим едни да ловят утре тарпони[1].

— Много е студено за тарпони — каза Албърт.

— Според тях не е — отвърна Хари.

— Не е ли по-добре да взема десетина кефала? — попита Албърт. — Понеже може да ги изгризат щуките. Пълно е с морски щуки из тия води.

— Добре, вземи десетина. Но се върни до един час и гледай да налеят бензина.

— Защо ти е толкова много бензин?

— Може да подраним с излизането, а после да се приберем късно, така че няма да имаме време да зареждаме.

— Какво стана с ония кубинци, дето искаха да ги закараш?

— Ни вест от тях.

— То беше добра работа.

— И тази е добра. Хайде, размърдай се.

— Колко ще ми платиш?

— Пет долара на ден — каза Хари. — Ако не ти изнася, не идвай.

— Добре — съгласи се Албърт. — Кои свещи бяха?

— Номер две и номер четири, като броиш от маховика назад — припомни му Хари.

— Ще запомня — кимна Албърт, седна в колата, обърна я и потегли нагоре по улицата.

Както беше застанал в моторницата, Хари виждаше каменно-тухлената сграда и предния вход на банката „Фърст Стейт Тръст енд Сейвингс“. Тя беше на първата пряка в началото на улицата. Страничният вход не се виждаше. Погледна си часовника. Беше два и нещо. Затвори люка на моторното и се качи на кея. Е, сега ако стане, стане. Каквото можах, направих. Ще намина при Фреди, после се връщам и чакам. Като излезе от пристана, той сви надясно и тръгна по една задна уличка, за да не минава покрай банката.

[1] Сребриста риба от семейството на херинговите в топлите части на Западния Атлантик; достига дължина над 2 м и тегло над 100 кг. — Б.пр. ↑

Глава седемнадесета

Като се настани при Фреди, изпита желание да му разкаже всичко, но не можеше. Нямаше никой на бара, той седна на едно столче и му се дощя да му каже, но беше невъзможно. Малко оставаше да се реши, но почувствува, че Фреди няма да се съгласи. Навремето може би да, но сега не. Може би и тогава нямаше да се съгласи. Едва когато поиска да го разкаже на Фреди, разбра колко е лошо положението. Мога да си остана тук, мина му през ума, и нищо няма да се случи. Мога да си остана тук, да изпия няколко чаши, да ми се замотае главата и да не се забърквам. Само дето автоматът ми е в лодката. Но никой не знае, че е мой, само жената. Взех го в Куба при един рейс, когато въртях оная търговия. Никой не знае, че го имам. Мога да си остана тук и да не се забърквам. Но какво, по дяволите, ще ядат? Откъде пари да издържам Мария и момичетата? Нямам лодка, нямам пари, нямам образование. Еднорък човек, за какво ставам? Оная работа ли да си продам? Мога да си остана тук, да обърна още пет питиета, и край. Ще стане късно. Мога просто да не правя нищо, и толкова.

— Дай едно питие — каза той на Фреди.

— Готово.

Мога да продам къщата и да живеем под наем, докато намеря някаква работа. Каква работа? Никаква работа. Мога сега да отида в банката и да ги издам. И какво ще получа? Едно благодаря. Точно така. Едно благодаря. Ония кубински правителствени копелета ме оставиха без ръка, понеже, без да има нужда, стреляха по мене, като превозвах товара, а тия, американските пък, ми взеха лодката. Сега мога да остана без къща и да ми кажат благодаря. Е да, ама благодаря. Дяволско положение, мислеше си той. Нямам избор.

Искаше да каже на Фреди, та някой да знае какво ще прави. Но не можеше да му каже, защото Фреди нямаше да се съгласи. Сега той печелеше добри пари. Денем я влезе някой, я не, но всяка нощ беше пълно до два часа. Не беше натясно Фреди. Нямаше да се съгласи, знаеше си той. Трябва да го свърша сам, каза си, с тоя нещастник Албърт. Исусе Христе, долу на кея изглеждаше по-изгладнял от всякога. Има бедняци, дето ще умрат от глад, ама няма да откраднат. Колко много ги има сега в града — с празни стомаси. Но няма да се решат на нещо. Ще си умират от глад малко по малко. Някои са почнали още когато са се родили.

— Слушай, Фреди — каза той, — искам две бутилки от големите.

— Какво?

— „Бакарди“.

— Дадено.

— И да ги отпушиш, нали? Знаеш, че наех лодката ти да возя кубинци.

— Нали каза.

— Не знам кога ще тръгнат. Може би нощес. Не са ми казали.

— Лодката е готова по всяко време. Ще имате хубава нощ, ако тръгнете довечера.

— Споменаваха нещо да ходят за риба днес следобед.

— Въдиците са на борда, ако не са ги отнесли пеликаните.

— Там са.

— Тогава на добър час — каза Фреди.

— Благодаря. Ще ми дадеш ли още едно?

— Какво?

— Уиски.

— Мислех, че пиеш „Бакарди“.

— Него ще го пия, ако ми стане студено в морето.

— Оттук дотам все ще имате попътен вятър — каза Фреди. — В такава нощ и аз бих пътувал.

— Хубава нощ ще бъде. Ще ми дадеш ли още едно?

Тъкмо тогава влязоха високият турист и жена му.

— Ето го мъжа на моите мечти — каза тя и седна на столчето до Хари.

Той я изгледа и стана.

— Пак ще дойда, Фреди — каза той. — Слизам до лодката, да не би да поискат да тръгнем за риба.

— Не си отивайте — каза съпругата. — Моля ви се, не си отивайте.

— Не ставай смешна — каза Хари и излезе.

На улицата Ричард Гордън се беше запътил към голямата зимна вила на Брадли. Надяваше се мисис Брадли да е сама. И тя наистина беше. Мисис Брадли колекционираше писатели, тъй както и книгите им, но Ричард Гордън още не знаеше това. Собствената му жена се прибираше по брега. Не беше срещнала Джон Макуолси. Може би той щеше да намине у тях.

Глава осемнадесета

Албърт беше на борда, резервоарът беше пълен.

— Ще пусна моторите да проверим как работят тези два цилиндъра — каза Хари. — Подреди ли провизиите?

— Да.

— Тогава нарежи малко стръв.

— Едра ли искаш?

— Да. За тарпони.

Албърт седеше на кърмата и режеше стръв, а Хари беше на руля и загряваше двигателите, когато чу звук като припукване на ауспух. Погледна към улицата и видя един човек да излиза от банката. Тичаше с револвер в ръка. После изчезна от полезрението. Изскочиха още двама с кожени чанти и пистолети в ръка и затичаха в същата посока. Хари погледна Албърт, който усърдно режеше стръв. Четвъртият, едрият, излезе от вратата на банката, стиснал автомат томпсън пред себе си, и както отстъпваше от вратата и се оглеждаше, сирената на банката нададе неистов вой и Хари видя как цевта на автомата заподскача и се чу немощно и кухо пукане, заглушено от сиренния вой. Мъжът се обърна и хукна, спря за още един откос към вратата на банката и когато Албърт се изправи на кърмата и каза: „Господи, обират банката! Господи, какво да правим?“, Хари чу да се задава от страничната уличка едно такси „Форд“ и го видя как се носи към кея.

Отзад имаше трима кубинци, а четвъртият беше до шофьора.

— Къде е лодката? — кресна единият на испански.

— Ето я, глупако — каза друг.

— Не е тази.

— Капитанът е този.

— Живо. Живо, за бога.

— Слизай! — каза кубинецът на шофьора. — Горе ръцете!

Когато шофьорът се изправи до колата, кубинецът мушна ножа си под колана му и като го дръпна към себе си, сряза колана и панталоните му почти до коленете. Смъкна ги още и каза:

— Не мърдай!

Двамата кубинци с чантите ги хвърлиха в кубрика и изтопуркаха след тях на борда.

— Карай — каза единият. Едрият заби автомата в гърба на Хари.

— Хайде, капи — каза той. — Давай!

— Спокойно — каза Хари. — Обърни това другаде.

— Хвърляй въжетата! Ей, ти! — кресна едрият на Албърт.

— Стой, Хари! — каза Албърт. — Не пали. Тия са, дето ограбиха банката.

Едрият кубинец се извърна с автомата към Албърт.

— Ей, недей! Недей — викна Албърт. — Недей!

Той стреля в гърдите му почти от упор и трите куршума отекнаха като троен плясък. Албърт се отпусна на колене ококорен, зяпнал. Сякаш още се опитваше да каже: „Недей!“

— Можеш и без помощник, едноръко копеле — каза едрият кубинец. И додаде на испански: — Срежете въжетата с канджата. — И пак на английски: — Хайде! Карай! — После на испански: — Опри револвера в гърба му. — И отново на английски: — Хайде, тръгваме. Ще ти пръсна главата!

— Ей сега — каза Хари.

Единият от кубинците, дето приличаха на индианци, бе опрял револвер в хълбока му откъм сакатата ръка. Дулото почти докосваше куката.

Както завиваше, въртейки щурвала със здравата си ръка, той се обърна да види няма ли да закачи коловете и видя Албърт на колене на юта, с клюмнала глава сред локва кръв. Таксито стоеше на кея, а до него дебелият шофьор по гащи, панталоните около глезените му, с ръце над главата, зяпнал като Албърт. Улицата беше все още пуста.

Коловете на кея останаха зад тях, излязоха от пристана, отминаха вълнолома с фара и поеха навътре.

— Хайде! Пришпори я! — каза едрият кубинец. — Прибави ход!

— Махни тоя револвер — каза Хари. „Мога да заседна на Скаридената плитчина, ама тоя кубинец ще ме пречука“, мина му през ума.

— Дай ход — каза едрият кубинец. После, на испански: — Залегни! Дръжте капитана под прицел.

Той самият легна на юта и свлече Албърт в кубрика. Другите трима също бяха залегнали в кубрика. Хари беше на седалката при щурвала. Той се взираше напред, извеждайки лодката от фарватера покрай входа на военната база с предупредителния надпис за яхтите и мигащата зелена светлина, покрай вълнолома, после отмина форта и червената мигалка. Погледна назад. Едрият кубинец беше извадил от джоба си зелена кутия с патрони и зареждаше пълнители. Автоматът лежеше до него и той зареждаше пълнителите, без да гледа, по усет, наблюдавайки хоризонта над кърмата. И другите се взираха над килватерната следа, с изключение на онзи, който не сваляше очи от Хари. Той беше единият от двамата, дето приличаха на индианци — направи му знак с пистолета си да гледа напред. Засега не се виждаше моторница да тръгва да ги гони. Моторите работеха равномерно и лодката се носеше с отлива. Минавайки покрай шамандурата, той забеляза, че течението се завихря в основата и тя е силно килната към открито море.

Има два бързоходни катера, дето могат да ни догонят, разсъждаваше Хари. Единият, тоя на Рей, вози пощата от Матекумбе. А другият? Да, видях го преди два дни да стои на кея при Ед Тейлър. Мислех си Устатия него да наеме. Не, има още два, сети се той. Единият е на щатското пътно управление и е на юг при островите. Другият е скрит в Гарисън Байт. Колко се отдалечихме? Той погледна към форта, останал далеч назад, към червената тухлена сграда на старата поща, която започваше да се подава над фасадата на флотската база, и жълтия хотел — най-високата точка в късия силует на градчето. Ето го и заливчето при форта, и фара, извисил се над броеница от къщи до големия зимен хотел. Има-няма четири мили, каза си наум. Задават се. Две бели рибарски моторници се насочваха към него иззад вълнолома. Не могат да вдигнат и десет възела, помисли си той. Жалка работа.

Кубинците си приказваха на испански.

— Какъв ход имаш, капи? — попита едрият, гледайки зад кърмата.

— Около дванадесет — отвърна Хари.

— А тия лодки колко могат да вдигнат?

— Десетина.

Сега всички гледаха лодките, дори и онзи, който трябваше да го държи под прицел. Но какво мога да сторя, мислеше си той. Засега нищо.

Двете бели лодки не ставаха по-големи.

— Гледай, Роберто — каза онзи, дето говореше любезно.

— Къде?

— Гледай!

Далеч зад тях във водата, толкова далеч, че едва се виждаше, се вдигнаха пръски.

— Стрелят по нас — каза любезният. — Глупаци.

— Луди хора — изуми се едроглавият. — От три мили.

Четири, каза си Хари. Цели четири.

Той виждаше как фонтанчетата се издигат над спокойната повърхност, но не чуваше изстрелите.

Жалки са, мислеше той. Дори по-лошо — смешни.

— Тая държавна лодка каква е, капи? — извърна очи от кърмата едроглавият.

— Бреговата охрана.

— Колко вдига?

— Може би дванадесет.

— Значи сме окей.

Хари не отговори.

— Не сме ли окей?

Хари не каза нищо. Държеше вляво на борд широкия купен на Санд Кий, а сигналната мачта на плитчините при Литл Санд Кий оставаше под траверс на десен борд. Още десет минути, и ще минат рифа.

— Какво ти е? Онемя ли?

— Какво ме питаш?

— Може ли някой да ни стигне?

— Самолетът на бреговата охрана — отвърна Хари.

— Ние прерязахме телефонните жици, преди да влезем в града — каза оня с приятния глас.

— Ама радиото не сте го прерязали, нали? — попита Хари.

— Мислиш ли, че самолетът може да ни стигне?

— Докато се мръкне, има вероятност — отвърна Хари.

— Как мислиш, капи? — попита Роберто, едроглавият.

Хари мълчеше.

— Казвай, как мислиш?

— Защо остави тоя кучи син да ми убие помощника? — обърна се Хари към любезния, който сега стоеше до него и следеше курса по компаса.

— Млъкни! — каза Роберто. — И теб ще убия.

— Колко пари взехте? — запита Хари любезния.

— Не знаем. Не сме ги броили още. Все едно, не са наши.

— Вярно си е — каза Хари.

Бяха отминали фара и той взе курс на 225° както винаги когато отиваше в Хавана.

— Искам да кажа, че не го правим за нас. За една революционна организация.

— И помощника ми ли за нея убихте?

— Много съжалявам — каза момчето. — Не мога да ти кажа колко ми тежи.

— Не се и опитвай — каза Хари.

— Виждаш ли — заговори тихо момчето, — този Роберто е лош човек. Добър революционер, но лош човек. Избил е толкова хора по времето на Мачадо[1], че е почнало да му харесва. Приятно му е да убива. Разбира се, той убива в името на делото. На правото дело.

Той погледна към Роберто, който седеше сега на едно от рибарските столчета на кърмата, сложил томпсъна на скута си, загледан в белите лодки, които — забеляза Хари — съвсем се бяха смалили.

— Какво имаш за пиене? — викна Роберто от кърмата.

— Нищо — отвърна Хари.

— Тогава ще пия от моето — каза Роберто.

Единият от кубинците се беше свил в нишата над резервоарите. Вече го бе хванала морската болест. Другия също, но още се държеше.

Зад тях Хари видя как една лодка с оловен цвят се отдели от форта и се насочи към белите лодки. Катерът на бреговата охрана, каза си. И той е жалка работа.

— Дали ще дойде самолетът, как мислиш? — попита момчето с приятния глас.

— След половин час ще мръкне — отвърна Хари и се настани по-удобно на седалката зад щурвала. — Какво мислите да правите? Да ме убиете ли?

— Не бих искал — отговори момчето. — Мразя убийствата.

— Какво правиш там? — обади се Роберто с половинка уиски в ръка. — Сприятеляваш се с капитана, а? Какво искаш? Да се храниш на капитанската маса ли?

— Поеми руля — каза Хари на момчето. — Нали виждаш курса? Двеста двадесет и пет. — Той се изправи и тръгна към юта.

— Дай да пийна — каза Хари на Роберто. — Ето го и катера на бреговата охрана, но не може да ни догони.

Гневът, омразата и достойнството бяха лукс — той кроеше план.

— Разбира се, че не може — каза Роберто. — Гледай ги тия бебета. Хвана ги морската болест, а? Искаш да пийнеш? А други последни желания нямаш ли, капи?

— Шегаджия — каза Хари и отпи продължително.

— Полека! — запротестира Роберто. — Повече нямам.

— Аз имам — успокои го Хари. — Пошегувах се.

— Не се шегувай с мен — изгледа го подозрително Роберто.

— Притрябвало ми е.

— Какво имаш?

— „Бакарди“.

— Извади го.

— Спокойно — отвърна Хари. — Защо се зъбиш?

Той тръгна към носа и прекрачи тялото на Албърт. Като стигна до щурвала, погледна компаса. Момчето се беше отклонило на около двадесет и пет градуса от курса и компасът играеше. Не е моряк, помисли си Хари. С това печеля време. Виж само килватера!

Килватерната диря бягаше в две пенести лъкатушни дири зад тях, където тънкият конус на фара се забиваше в хоризонта. Лодките чезнеха в далечината. Нещо мрежесто се открояваше там, където бяха мачтите на радиопредавателя. Двигателите работеха равномерно. Хари мушна глава долу и посегна за едната бутилка „Бакарди“. После се върна с нея на кърмата. Отпи и я подаде на Роберто. Както стоеше на юта, погледна Албърт и му призля. Изгладнял нещастник, мина му през ума.

— Какво има? Уплаши ли те? — попита едроглавият кубинец.

— Да го изхвърлим зад борда, а? — предложи Хари. — Няма смисъл да го возим.

— Добре — съгласи се Роберто. — Умно.

— Хвани го под мишниците — каза Хари. — Аз ще хвана краката.

Роберто остави томпсъна на широката задна палуба, наведе се и повдигна трупа за раменете.

— Да знаеш, че на тоя свят най-тежкото нещо е мъртвецът — каза той. — Вдигал ли си някога умрелия си вуйчо, кали?

— Не — отвърна Хари. — А ти вдигал ли си умрялата си леля?

Роберто изтегли трупа на кърмата.

— Корав човек си ти — каза той. — Какво ще кажеш, да пийнем?

— Давай — отвърна Хари.

— Слушай, съжалявам, че го убих. Като убия тебе, ще съжалявам още повече.

— Стига с тия приказки — каза Хари. — За какво ми ги говориш такива?

— Хайде — каза Роберто. — Едно, две, три.

Когато се бяха навели и избутаха трупа зад кърмата, Хари ритна автомата през борда. Той плесна заедно с Албърт, но докато Албърт се превъртя два пъти, преди да потъне в бялата, кипнала, разпенена вода, всмукана от завихрянето зад витлото, автоматът потъна мигновено.

— Така е по-добре, а? — каза Роберто. — Направихме го тип-топ. — И след това, като видя, че автомата го няма: — Къде е? Какво го направи?

— Кое?

— La ametralladora! — премина той на испански от възбуда.

— Кое?

— Знаеш кое.

— Не съм го виждал.

— Ти си го бутнал зад кърмата. Ще те застрелям на място, още сега.

— Спокойно — каза Хари. — За какъв дявол ще ме убиваш?

— Дай си пистолета — обърна се на испански Роберто към един от кубинците, дето ги беше хванала морската болест. — Дай си бързо пистолета.

Хари стоеше и се чувствуваше по-висок и по-широк от всякога. Усещаше как потта се стича под мишниците и лази надолу по хълбоците му.

— Увличаш се — каза на испански кубинецът, дето му беше лошо. — Уби помощника. Сега искаш да убиеш капитана. А кой ще ни закара?

— Остави го намира — каза другият. — Ще го убиеш, като стигнем оттатък.

— Той бутна автомата зад борда — каза Роберто.

— Нали взехме парите. Защо ти е автомат сега? В Куба автомати колкото щеш.

— Казвам ви, ще сгрешите, ако не го убиете веднага, чувате ли? Дайте ми револвер.

— Стига де. Ти си пиян. Напиеш ли се, все искаш да убиеш някого.

— Пий още едно — каза Хари и погледна аленото слънце, което тъкмо докосваше водата зад сивите вълни на течението. — Гледай там. Когато се скрие цялото, ще светне яркозелено.

— Да върви по дяволите — изруга едроглавият кубинец. — Мислиш, ще ти се размине, а?

— Ще ти купя друг автомат — каза Хари. — В Куба са само по четиридесет и пет долара. Спокойно. Сега сте добре. Вече никакъв самолет от бреговата охрана няма да дойде.

— Ще те убия — изгледа го Роберто. — Нарочно го направи. Затова ме накара да вдигнем оня.

— За какво ти е да ме убиваш? — каза Хари. — А кой ще ви закара оттатък?

— Би трябвало да те убия още сега.

— Спокойно — каза Хари. — Отивам да погледна моторите.

Той отвори люка, слезе долу, притегна гресьорките, пипна двигателите, докосвайки приклада на томпсъна. Още не, помисли си. Не, по-добре да изчакам. Боже, какъв късмет! На Албърт сега му е все едно, след като умря. И жена му няма да дава пари за погребение. Това копеле с голямата глава! Тоя главанак, тоя убиец! Божичко, как ми се иска да го гръмна още сега! Но по-добре да почакам. Изправи се, качи се горе и затвори люка.

— Как си? — сложи той ръка върху тлъстото рамо на Роберто.

Главанакът го погледна и не отговори.

— Видя ли как светна зелено? — попита Хари.

— Махай се — каза Роберто. Беше пиян, но недоверчив като животно, което усеща, че нещо не е наред.

— Дай на мен — приближи се Хари към момчето на щурвала. — Как се казваш?

— Можеш да ме наричаш Емилио — отвърна момчето.

— Слез долу и ще намериш за ядене — каза му Хари. — Има хляб и говеждо. Направи кафе, ако искаш.

— Не искам.

— Аз ще направя после — каза Хари.

Той седеше на щурвала — лампичката на компаса сега светеше — и държеше курса; морето — леко развълнувано от попътния вятър. Хари гледаше как нощта се спуска над водите. Караше без светлини.

Хубава нощ за път, мислеше си той, чудна нощ. Щом се стъмни съвсем, отклонявам на изток. Иначе още час, и ще се покаже заревото над Хавана. Най-много два. А види ли светлините, тоя кучи син може да вземе да ме убие. Провървя ми, че се отървах от автомата. Ей това беше щастлив удар. Какво ли е сготвила за вечеря моята Мария? Сигурно много се тревожи. Няма да яде от тревога. Колко ли пари са измъкнали тия копелета? Смешно — не ги броят. Ама че начин да събираш пари за революция. Невероятни хора са това кубинците. И тоя Роберто — много е мръсен. През нощта ще му видя сметката, пък после каквото ще да става. Това, разбира се, няма да помогне на тоя нещастник Албърт. Лошо, дето го изхвърлихме така. Не знам отде го измислих.

Той запали цигара и запуши в мрака.

Подрежда се добре, мислеше той. По-добре, отколкото очаквах. Хлапето е добро. Да можех така да направя, че ония двамата да са откъм едната страна. Да имаше начин да ги събера накуп. Не бива да допускам грешка. Колкото по-спокойни ги накарам да се почувствуват преди това, толкова по-добре.

— Искаш ли един сандвич? — попита момчето.

— Не — отвърна Хари. — Дай го на твоя човек.

— Той пие. Няма да иска да яде — отвърна момчето.

— Ами другите?

— Морска болест.

— Приятна нощ за път — каза Хари. Беше забелязал, че момчето не гледа компаса и продължаваше да отклонява лодката на изток.

— Щеше да ми е приятно, ако не беше станало онова с твоя помощник.

— Беше добър човек — каза Хари. — Пострада ли някой в банката?

— Адвокатът. Как му беше името? Симънс.

— Убит?

— Мисля, че да.

Така, помисли си Хари. Мистър Устатко. Какво, по дяволите, е очаквал? Как е могъл да помисли, че няма да го очистят? Така е, като си играеш с лоши момчета. Така става, щом прекалено често се пишеш за много хитър. Мистър Устатко. Сбогом, мистър Устатко.

— Как стана?

— Сигурно се досещаш как — отвърна момчето. — Това не е като с твоя помощник. Виж, за него ми тежи. Не че Роберто е толкова лош. Просто фазата, в която революцията е сега, го е направила такъв.

— Сигурно е добър човек — каза Хари и си помисли: ама и аз ги говоря едни! Как ми се побра в устата това, дето го казах? Но за всеки случай трябва да го предразположа. — Каква революция подготвяте? — попита той.

— Ние сме единствената истинска революционна партия — обясни момчето. — Искаме да се отърсим от всички стари политици, от целия американски империализъм, който ни задушава, от тиранията на армията. Искаме да започнем начисто и да дадем на всекиго възможност за човешки живот. Искаме нашите guajiros, селяните де, да не са повече роби, да разпределим големите захарни плантации между хората, които ги обработват. Но не сме комунисти.

Хари вдигна очи от пеленгатора на компаса и го погледна.

— Как ще постигнете това? — попита той.

— Сега събираме пари за борбата — каза момчето. — Ето защо сме принудени да си служим със средства, с които по-късно въобще няма да си служим. Използуваме и хора, които по-късно не бихме използували. Но целта оправдава средствата. И в Русия трябваше да действуват така.

Той е радикал, помисли си Хари. Точно така — радикал.

— Сигурно програмата ви е хубава — каза той, — щом се готвите да помагате на работника. Колко съм стачкувал едно време, когато в Кий Уест имаше фабрики за пури. С радост щях да направя каквото мога, да бях знаел какви хора сте.

— Мнозина биха ни помогнали — отговори момчето. — Но на сегашния етап на движението не можем да се доверяваме на хората. Съжалявам много, че този етап е неизбежен. Мразя тероризма. Неприятни са ми и методите, с които набавяме необходимите пари. Но няма избор. Не можеш да си представиш колко тежко е положението в Куба.

— Знам, че е лошо — каза Хари.

— Няма как да знаеш колко е лошо. Там цари кървава тирания; от която и в най-глухото ъгълче не можеш се скри. И трима души не могат се събра на улицата. Куба няма външни врагове и армия не й е нужна, но има двадесет и пет хилядна армия и всичко, от ефрейтор нагоре, смуче кръвта на народа. Всеки, редникът дори, хукнал да прави пари. А тия от запаса — мошеници, разбойници и доносници от времето на Мачадо, обират каквото армията реши, че не си струва да го задига. Първо да се отървем от армията, пък после ще почваме каквото ще правим. Някога са ни управлявали с тояги. Сега с пушки, пистолети, картечници и щикове.

— Лошо — каза Хари и продължи да отклонява на изток.

— Нямаш представа колко е лошо — продължи момчето. — Аз обичам нещастната си родина и бих направил всичко, всичко, за да я освободя от сегашната тирания. Правя неща, дето ги мразя. Но бих правил и такива, дето са ми хиляди пъти по-омразни.

Ама ми се пие, мислеше Хари. Какво ме интересува неговата революция. И това ми било революция! За да помогне на работника, обира банка, убива тоя, дето работи с него, а после убива и тоя клетник Албърт, дето никому зло не е сторил. Убива един работник. И дори не помисля за това, че има семейство. Какви хора! В Куба управляват кубинци. Мамят се един друг. Продават се един друг. Значи си получават заслуженото. По дяволите техните революции! Едно знам аз — трябва да си храня семейството, а не мога. Пък тоя ми бае за неговата си революция. Майната й на революцията му.

— Трябва да е много лошо — каза той на момчето. — Ще поемеш ли руля за минутка? Пие ми се.

— Разбира се — отвърна момчето. — На колко да държа?

— Двеста двадесет и пет — каза Хари.

Вече беше тъмно и посред течението имаше мъртво вълнение. Той мина покрай двамата кубинци, приковани от морската болест на пейките, и отиде отзад при Роберто, който седеше на рибарското столче. Водата се пенеше край лодката в мрака. Роберто седеше, опрял крака на другото рибарско столче, обърнато към него.

— Дай да си пийна малко — каза му Хари.

— Махай се — каза той дрезгаво. — То е за мен.

— Добре — съгласи се Хари и тръгна напред за другата бутилка.

Долу в тъмнината той притисна бутилката към себе си с ампутираната дясна ръка, отпуши тапата, която Фреди беше извадил и отново напъхал, и отпи. Време е, каза си той. Няма смисъл да чакам. Малкият си изпя урока. Онзи главанак е пиян. На другите двама им е лошо. Сега е моментът.

Той отпи пак и ромът му дойде добре. Стопли го и му помогна, но в корема си още усещаше студ и празнота. Беше се вкочанил отвътре.

— Искаш ли една глътка? — попита той момчето на щурвала.

— Не, благодаря — отвърна момчето. — Не пия.

На светлинката на компасната лампичка Хари го видя, че се усмихва. Хубаво момче. И приятно говори.

— Аз ще си пийна — каза той. Отпи една голяма глътка, но тя не можа да прогони пронизващия студ, който беше плъзнал от стомаха към гърдите и бе обхванал всичките му вътрешности. Остави бутилката на пода на кубрика.

— Дръж курса — каза той на момчето. — Отивам да погледна моторите.

Отвори люка и слезе долу. После подпря люка с дългата кука, дето лягаше в едно гнездо на палубата. Надвеси се над моторите, попипа водния шланг и цилиндровите блокове. Затегна с оборот и половина гресьорките. Стига си отлагал, каза си той. Мъж ли си? Или топките ти се дръпнаха под сливиците?

Погледна през люка. Почти можеше да докосне пейките над бензиновите резервоари, където лежаха двамата с морската болест. Момчето беше с гръб към него, на високото столче, и ясно се очертаваше срещу нактоузната светлинка. Извръщайки се назад, Хари видя на тъмния фон на водата силуета на Роберто, изтегнал се на кърмата.

Двадесет и един в пълнител, това прави четири къси реда — не повече от пет на откос, каза си той. Леко на спусъка. Добре. Хайде, на работа, поплювко! Ех, какво не бих дал за още една глътка! Късно е сега за глътки. Вдигна лявата си ръка, изтегли ремъка докрай, сложи длан под скобата на спусъка, издърпа предпазителя с палец и откачи томпсъна. Приклекна в машинното и се прицели внимателно в тила на момчето, както му се очертаваше главата срещу компасната светлинка.

Автоматът изригна дълъг пламък, гилзите затракаха по люка и се изтърколиха при моторите. Още преди тялото на момчето да се килне от седалката, той се беше обърнал и стиснал подскачащия, плюещ огън автомат, стреля от упор във фигурата върху лявата пейка. Замириса му на изгоряла дреха, обърна се и изстреля един откос към другата пейка, където човекът се беше надигнал и се мъчеше да измъкне револвера си. Залегна и хвърли поглед назад. Главанака го нямаше на столчето. Виждаше да се открояват двете столчета. Момчето зад гърба му лежеше неподвижно. За него нямаше съмнение. Човекът на едната пейка се гърчеше. На другата пейка с крайчеца на окото си виждаше човек, проснат по лице, наполовина извън борда.

Хари се мъчеше да открие едроглавия в тъмнината. Сега моторницата обикаляше в кръг и кубрикът се поосвети. Хари затаи дъх и се взря. Сигурно е той, онова нещо на палубата в ъгъла, дето тъмнее в мрака. Продължи да се взира и сянката се помести мъничко. Той беше. Пълзеше към него. Не, към онзи, дето висеше наполовина през борда. Да му вземе револвера. Като се сниши още повече, Хари го наблюдаваше как пълзи, докато се увери напълно. После тегли един къс ред. Огнестрелният откос го освети на ръце и колене и когато пламъците и изстрелите секнаха, Хари го чу как се мята тежко.

— На̀ ти, кучи сине! — каза Хари. — Убиец с голяма морда.

Сега около сърцето му вече не леденееше, вцепенението бе отстъпило място на познатата звънка празнота и той коленичи и заопипва под дървената рамка на четвъртития резервоар за друг пълнител. Намери пълнител, но усети по ръката си някаква студена влага. Пробил съм резервоара, каза си той. Трябва да изключа моторите. Не знам къде е кранът на резервоара.

Натисна скобката, изхвърли празния пълнител, сложи новия, покатери се през люка и излезе от кубрика. Докато стоеше с томпсъна в лявата ръка и се оглеждаше, преди да пусне люка с куката на дясната си ръка, кубинецът, който лежеше на лявата пейка и беше прострелян три пъти през лявото рамо — другите два куршума бяха отишли в бензиновия резервоар, — седна, прицели се внимателно и го простреля в корема.

Хари залитна назад и седна. Сякаш го бяха ударили в корема с тояга. Гърбът му се опираше о тръбната рамка на рибарското столче и когато кубинецът стреля отново срещу него и разцепи столчето над главата му, той посегна надолу, намери томпсъна, вдигна го внимателно и като подпираше предната ръкохватка с куката, изстреля половината от новия пълнител в човека, който седеше приведен на пейката и спокойно стреляше насреща му. Оня се свлече като парцал и Хари заопипва пода на кубрика, докато напипа едроглавия, който лежеше по очи, докопа с куката на ампутираната си ръка главата му, притегли я, опря дулото на автомата до нея и натисна спусъка. Опрян до главата, томпсънът издаде звук, като че удряш тиква с тояга. Хари остави автомата и легна по хълбок на пода на кубрика.

— Аз съм кучи син — каза той, долепил устни до планшира. — Вече бивш кучи син.

Трябва да изключа моторите, иначе ще изгорим, мина му през ума. Има още надежда. Има някаква надежда. Божичко! Една дреболия, а всичко развали. Едничкото нещо, дето не предвидих. Господ да го убие! О, проклето да е това кубинско копеле! Кой можеше да допусне, че не съм го довършил?

Той се изправи на ръце и колене, пусна едното крило на люка, което се затвори с трясък, и изпълзя по корем върху него към седалката при щурвала. Улови се за нея и се изправи, изненадан, че така леко се движи. После, вече изправен, изведнъж усети слабост, наведе се напред, опрял ампутираната ръка на компаса, и натисна двата прекъсвача. Двигателите спряха и той чу как водата се плиска о двата борда. Друго нищо не се чуваше. Лодката се извъртя от една не голяма вълна, която северният вятър беше подгонил, и започна да се люшка.

Той увисна на щурвала, после се отпусна на седалката и се облегна о планката на пеленгатора. Усещаше как силите го напускат, повдигаше му се. Разкопча си ризата със здравата ръка и опипа раната най-напред с длан, после с пръсти. Почти не кървеше. Всичко е вътре, помисли си той. По-добре да легна, може да се съсири.

Сега луната беше изгряла и той виждаше кубрика.

Там беше… не е за приказване.

Я да легна, преди да съм паднал, каза си той и се смъкна в дъното на кубрика.

Той лежеше по хълбок и когато лодката се накланяше, луната огряваше вътре и той ясно виждаше всичко.

Не можеш се размина, мярна му се в ума. Така де, ама че навалица. После се замисли: ами тя какво ли ще прави? Питам се, Мария какво ли ще прави? Може да й изплатят наградата. Проклет да е тоя кубинец. Ще се оправи някак, умна жена е тя. Всички щяхме да я караме някак си. А това поначало си беше щура работа. Не беше за мойта уста лъжица. Не трябваше да опитвам. Ама почти до края го изработих. Никой няма да узнае какво е станало. Да можех да направя нещо за Мария. В тая лодка има много пари. Дори не знам колко. С тия пари всеки ще е добре. Дали няма да ги задигне бреговата охрана? Една част, сигурно. Да можех да кажа на жената какво се случи. Какво ли ще прави? Не знам. Да си бях потърсил работа на някое корабче, дето зарежда с бензин, или нещо такова. Да се бях отказал от курсовете. С лодка вече не можеш да изкараш честни пари. Ама се люлее тая кучка! Поне да не се клатеше толкова. Бълбука ми отвътре. Аз, мистър Устатко и Албърт. Всички, дето се забъркахме. И тия копелета. Беля работа излезе. Такава беля, че не може повече. Човек като мен е да държи бензинова станция например. Глупости — аз и бензинова станция. Виж, Мария ще завърти някаква работа. Стара е вече да търгува с кълките си. Ама се е заклатила тая кучка! Трябва само по-спокойно. Колкото мога по-спокойно. Разправят, не пий вода и лежи спокойно. Особено водата.

Отново погледна това, което луната осветяваше в кубрика.

Е, няма пък аз да чистя, каза си. Спокойно. Ей това е. Да не се пресилвам. И колкото може по-спокойно. Още не е загубено всичко. Лежиш спокойно и не пиеш вода. Той лежеше по гръб и се стараеше да диша равномерно. Гълфстриймът клатеше лодката и Хари Морган лежеше по гръб в кубрика. Отначало се опита да се държи със здравата ръка, за да не го клати толкова. После се отказа и се остави да го люлее.

[1] Херардо Мачадо — президент на Куба, диктатурата му продължава до 1934 г. — Б.пр. ↑

Глава деветнадесета

На другата сутрин в Кий Уест Ричард Гордън се прибираше от пивницата на Фреди, където бе ходил да научи за банковия обир. Както си караше велосипеда, се размина с една набита, едра жена със сини очи и изрусена коса, която се подаваше изпод старата и мъжка филцова шапка. Тя бързо прекоси улицата със зачервени от плач очи. Гледай го това женище — цял вол, помисли си той. Какво ли й се върти в ума на такава като нея? Какво ли прави в леглото? Как ли се чувствува мъжът й, като стане жена му с такива размери? С коя ли друга е тръгнал в това градче? Страх да те хване, като я погледнеш. Понесла се като крайцер. Ужас!

Наближи къщата. Остави велосипеда на верандата, влезе във вестибюла и затвори проядената от термитите външна врата.

— Научи ли нещо, Дик? — обади се жена му от кухнята.

— Никакви разговори — отвърна той. — Ще работя. Имам го готово в главата си.

— Добре тогава — каза тя. — Оставям те на спокойствие.

Той седна на голямата маса в предната стая. Пишеше роман за стачката в една текстилна фабрика. В днешната глава щеше да вкара дебеланата със зачервените от плач очи, която бе срещнал на връщане. Когато се прибираше вечер у дома си, мъжът й я мразеше, мразеше я, че бе така загрубяла и натежала, отвращаваше го изрусената й коса, прекалено големите й гърди, безразличието й към неговата организационна работа. Щеше мислено да я сравни с младата еврейка с дебелите устни и стегнати гърди, която беше говорила на митинга същата вечер. Добре. Добре щеше да излезе — леко, поразително, правдиво. В миг на прозрение бе уловил целия вътрешен мир на този тип жена. Нейното ранно равнодушие към ласките на мъжа й. Желанието й за деца и сигурност. Липсата на интерес към стремежите на мъжа й. Жалките й опити да симулира наслада от половия акт, който всъщност и беше станал отвратителен. Хубава глава щеше да излезе.

Всъщност по пътя бе срещнал Мария, жената на Хари Морган, която се връщаше от канцеларията на шерифа.

Глава двадесета

Лодката на Фреди Уолас, единадесетметровата „Барабела“, с регистрационен номер от Тампа, беше бяла, предната палуба беше боядисана в така нареченото „модро-зелено“, в модро-зелено бяха боядисани също кубрикът и рубката. Името и пристанището, където се числеше — Кий Уест, Флорида — бяха изписани с черно напреки на транеца. Нямаше ни рангоут, ни мачти. Ветроупорното стъкло на рубката беше разбито. В новобоядисаната корпусна обшивка имаше пресни пробойни, поръбени с тресчици. Пробойни имаше също на двата борда — на около половин метър под планшира и малко пред средата на кубрика. Още няколко такива дупки имаше почти по ватерлинията на десния борд до пилерса под рубката. От по-ниските пробойни се бе стичало нещо тъмно и беше полепнало на ивици по новобоядисания корпус.

Лодката се носеше на борд към северния ветрец, на десетина мили встрани от коридора на петролоносачите, които плаваха на север, блеснали в бяло-зелено върху тъмносините води на Гълфстрийма. Валма, пожълтели от слънцето саргасови водорасли бавно я отминаваха и продължаваха с течението на североизток, а нея ветрецът я отклоняваше и тласкаше все по към средата на Гълфстрийма. На борда нямаше никакъв признак на живот, макар че върху планшира се виждаше тялото на човек, малко подуто, проснато на скамейката над левия резервоар за бензин, а от дългата седалка край десния борд друг човек сякаш се беше надвесил, за да пипне водата. Главата и ръцете му бяха на слънцето и там, където пръстите му почти докосваха водата, се навърташе ято рибки, пет-шест сантиметра дълги, овални, златисти, с бледопурпурни ивици, напуснали убежището на плаващите водорасли, за да се приютят под сянката на носената от течението лодка, и капнеше ли нещо във водата, тези рибки се стрелваха около капката, докато тя изчезнеше. Две сиви половинметрови риби-лепки кръжаха в сянката на корпуса, ритмично отваряха и затваряха прилични на цепки уста отгоре на главите им и неспособни да отмерят кога ще цопне следващата от тези капки, се оказваха ту близо, ту на другия край, когато дребните рибки се скупчваха. Те отдавна бяха отмъкнали лепливите съсиреци, проточили се във водата като карминени нишки от най-долните дупки, разтърсвайки грозните си глави с вендузно пипало отгоре и иглестите си тела с малки опашки, когато дърпаха. Сега не им се искаше да напуснат мястото на неочакваното пиршество.

В кубрика на моторницата имаше още трима мъже. Единият лежеше мъртъв, както бе паднал по гръб до седалката при щурвала. Другият, също мъртъв, лежеше сгърчен до дясната клапа за оттичане под краспицата на тентата. Третият, още жив, но отдавна с помътено съзнание, лежеше на хълбок, отпуснал глава на ръката си.

Под двойното дъно се плискаше изтеклият бензин. Мъжът, Хари Морган, мислеше, че звукът идва от корема му — имаше чувството, че сега той е голям като езеро, което се плиска в двата бряга едновременно. Струваше му се така, защото се беше извърнал по гръб, със свити колене и клюмнала назад глава. Водата в езерото, в корема му, беше много студена, толкова студена, че просто се вкочани, когато я нагази, и сега му беше страшно студено и всичко имаше вкус на бензин, като че беше смукал маркуч, за да източи бензинов резервоар. Знаеше, че не е източвал никакъв резервоар, макар да чувствуваше един студен маркуч, сякаш влязъл в устата му, навил се, голям, студен и тежък, вътре в него. При всяко вдишване маркучът се навиваше на още по-студени и твърди пръстени в корема му и той го усещаше като голяма змия, която се гърчи на повърхността на плискащото се езеро. Боеше се от нея, но макар че беше в него, тя му се струваше някъде далеч. По-лош беше студът.

Студът беше болезнено режещ, не такъв, дето ще те направи безчувствено вкочанен, и той лежеше, пронизван от него. По едно време мислеше, че ако може да се сгъне, ще задържа топлината на собственото си тяло, дори му се стори, че е успял и е започнал да се чувствува по-добре. Но топлината беше от кръвоизлива при усилието да повдигне колене. Когато топлината изчезна, той разбра, че човек не може да стопли сам себе си и срещу студа няма какво да прави, освен да студува. Той лежеше там и напрягаше сили да не умре дълго след като вече не можеше да мисли. Вълните бяха завъртели лодката и сега той беше в сянка. Ставаше му все по-студено.

Лодката се носеше по течението от десет часа предишната вечер, а сега беше късен следобед. По Гълфстрийма не се мяркаше нищо освен плаващи водорасли, няколко португалски фрегати[1] с издути розови мехури, които игриво се носеха по водите, и далечният дим на един танкер от Тампико, който превозваше петрол на север.

[1] Вид плаващи медузи с отровни лентовидни пипала. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

— Е? — обърна се Ричард Гордън към жена си.

— Имаш червило по ризата — каза тя. — И на ухото.

— Как ще ми обясниш това?

— Кое?

— Това, че те заварих в леглото с тоя пиян лигльо.

— Не си.

— А къде ви заварих?

— Завари ни да седим на кушетката.

— В тъмното.

— Ти къде беше?

— У Брадли.

— Да — каза тя, — знам. Не ме докосвай. Вониш на тази жена.

— Ти на какво вониш?

— На нищо. Аз седях и си приказвах с един приятел.

— Целуна ли го?

— Не.

— Той целуна ли те?

— Да. И ми беше приятно.

— Кучка.

— Ако ме наричаш така, ще те напусна.

— Кучка.

— Добре — каза тя. — Край. Ако ти не беше толкова самовлюбен и аз не бях толкова добра с теб, отдавна да си видял, че между нас е свършено.

— Кучка.

— Не — каза тя, — не съм кучка. Опитвах се да ти бъда добра жена, но ти си егоист и самолюбив като петел в курник. Все кукуригаш: „Виж какво свърших. Виж колко щастлива те направих. Тичай сега да кудкудякаш.“ Е, да, ама не ме направи щастлива. Омръзна ми. Няма повече да кудкудякам.

— Няма и за какво да кудкудякаш. Никога не си снесла нещо, че да кудкудякаш.

— По чия вина? Не исках ли деца? Но все не можехме да си го позволим. А можехме да си позволим да ходим на море в Кап д’Антиб и на ски в Швейцария. Можем да си позволим да дойдем тук в Кий Уест. Ти ми омръзна. Опротивя ми. Тази жена Брадли беше последната капка.

— О, не я набърквай и нея.

— Прибираш се целият в червило. Не можа ли да се измиеш поне? И на челото имаш.

— А ти си целувала тоя пияница.

— Не съм. Но ако знаех какво правиш ти в това време, нямаше да се поколебая.

— А защо му даде той да те целува?

— Яд ме беше на теб. Чакахме и чакахме, и чакахме. Няма те никакъв. Отиде с оная жена и се бавиш часове. Джон ме изпрати.

— О, на Джон ли сте?

— Да, Джон. Джон. Джон.

— А как му е презимето? Томас[1] ли?

— Презимето му е Макуолси.

— Няма ли да кажеш как се пише?

— Не знам — засмя се тя. Но смехът й секна. — Не мисли, че като се смея, значи се е разминало — просълзи се тя и устните й се разтрепераха. — Не се е разминало. Това не е поредната разправия. Свършено е. Не те мразя. Не е истеричен изблик. Просто си ми неприятен. Така си ми неприятен, че не може повече, и скъсвам с теб.

— Добре — каза той.

— Не, не е добре. Свършено е. Не разбираш ли?

— Предполагам, че да.

— Не предполагай.

— Не бъди толкова мелодраматична, Хелън.

— Значи мелодраматична, а? Да, но не съм. Скъсвам.

— Не може така.

— Няма да повтарям.

— Какво ще правиш?

— Не знам още. Може да се омъжа за Джон Макуолси.

— Няма да се омъжиш.

— Ако пожелая, ще се омъжа.

— Той няма да се ожени за теб.

— О, да, ще се ожени. Днес следобед поиска да се оженим.

Ричард Гордън млъкна. На мястото на сърцето му зейна празнота и всичко, което чуваше и казваше, долиташе като чужд разговор.

— Какво бил поискал? — чу той, далечен, собствения си глас.

— Да се омъжа за него.

— Защо?

— Защото ме обича. Защото иска да живея с него. Той печели достатъчно, за да ме издържа.

— Ти си омъжена за мен.

— Не истински. Не в църква. Ти не поиска да се венчаем в църквата и това разби сърцето на бедната ми майка, както добре знаеш. Бях толкова хлътнала, че можех всяко сърце да разбия заради теб. Боже мой, каква глупачка съм била. Разбих и собственото си сърце. Разбито е, няма го. Заради теб оставих всичко, в което вярвах, всичко, на което държах, защото ти беше толкова чудесен, толкова ме обичаше, че самолюбовта имаше значение. Любовта беше най-великото, нали? Любовта беше това, което имахме и което никой друг нямаше и не можеше да има. И ти беше гений, а аз бях всичко в живота ти. Аз бях твоето другарче и черно цветенце. Приказки. Любовта е една мръсна лъжа. Любовта е ергоапиолови таблетки[2], преди да свърша, понеже се боеше да имаш дете. Любовта е хинин, и хинин, и хинин, докато оглушея. Любовта е мръсният ужас на абортите, дето ме водеше да ги правя. Любовта е, дето ме направиха на нищо отвътре. Тя е наполовина катетри, наполовина промивки. Любовта виси винаги зад вратата в банята. Мирише на лизол. Да върви по дяволите любовта. Любовта е да ме направиш щастлива и после да заспиш с отворена уста, докато аз цяла нощ лежа будна и дори молитвата си не смея да кажа, защото знам, че вече нямам право да се моля. Любовта е всички онези мръсни трикчета, на които ме научи и дето навярно си ги прочел в някоя книга. Добре. С теб край и с любовта край. С твоята сополива любов. Писател такъв!

— Ирландска курва.

— Я без такива думи, да не ти кажа и аз думичката, дето ти подхожда.

— Правилно.

— Не, не е правилно. Пак не е правилно. Да беше поне добър писател, може би щях да понеса всичко останало. Но аз съм те виждала как беснееш, завиждаш, въртиш си възгледите накъдето духа вятърът, подмазваш се пред хората, а ги одумваш зад гърба им. Нагледала съм ти се, та чак ми опротивя. И сега тая богата мръсница, тая разгонена кучка Брадли. Омръзна ми. Опитах се да се грижа за теб, да те насърчавам, да те гледам и да ти готвя, да мълча или да съм весела, както ти поискаш, да ти търпя скоропостижните изблици в леглото и да се правя на щастлива, да понасям пристъпите ти на бяс и ревност, подлостите ти, но вече — край.

— И сега искаш да започнеш отначало с един пиян професор?

— Той е мъж. Той е великодушен и добросърдечен, с него е добре, имаме еднакъв произход и разбирания, каквито ти никога няма да имаш. Той е като баща ми.

— Той е пияница.

— Пие. Но и баща ми пиеше. Баща ми носеше вълнени чорапи и вечер си слагаше краката на един стол и си четеше вестника. И когато имахме ангина, грижеше се за нас. Той правеше парни котли и ръцете му бяха напукани. Когато пийнеше, обичаше да се бие, а когато беше трезвен, знаеше да се бие. Ходеше на църква, защото майка ми настояваше, и вземаше причастие след великденски пости заради нея и заради господа бога, но повече заради нея, и го уважаваха в профсъюза, и ако е ходил с други жени, тя така и не разбра.

— Обзалагам се, че е ходил с много.

— Може и да е ходил, но го е споделял с изповедника, а не с нея, и го е правел, защото не е можел да не го прави, и после се е разкайвал. Не го е правел от любопитство или да се перчи като петел, нито за да докаже на жена си какъв голям мъж е. Ако го е правил, то е било, защото лете майка ми заминаваше с нас децата, а той е излизал с приятели и се е напивал. Той беше мъж.

— Трябваше да станеш писателка, че да го опишеш.

— Щях да пиша по-добре от теб. А Джон Макоулси е добър човек. Какъвто ти не си. И не можеш да бъдеш. Каквито и убеждения, каквато и религия да изповядваш.

— Не съм религиозен.

— И аз не съм. Но някога бях и пак ще бъда. И ти няма да си край мен, за да ми отнемеш вярата, както ми отне всичко останало.

— Няма.

— Няма. Сигурно ще се търкаляш в кревата с някоя богаташка като Елѐн Брадли. Тя хареса ли те? Намери ли те за необикновен?

Като гледаше тъжното й сърдито лице, станало по-хубаво от плача, устните й, набъбнали като пъпки след дъжд, тъмните й къдрици, паднали над лицето, Ричард Гордън разбра, че няма да надделее, и каза:

— Значи не ме обичаш вече?

— Дори самата дума ми е противна.

— Добре тогава — каза той и внезапно я удари силно по лицето.

Тя заплака, сега вече от болка, а не от яд, и склони лице над масата.

— Не трябваше да правиш това — каза тя.

— Напротив, трябваше — каза той. — Ти всичко знаеш, но не знаеш каква нужда изпитвах да го направя.

Същия следобед, когато вратата се отвори, тя не го видя. Виждаше само белия гипсов таван, релефен като целувчена торта — гипсови купидончета, гълъби ги орнаменти, които внезапно изпъкнаха на светлината откъм отворената врата.

Ричард Гордън изведнъж беше обърнал глава и го бе видял, едър и брадат, на прага.

— Не спирай — беше казала Елен. — Моля те, не спирай.

Русата й коса беше разпиляна по възглавницата.

Но Ричард Гордън се беше спрял, все още с извърната глава, втренчен във вратата.

— Не му обръщай внимание. Не обръщай внимание на нищо. Не разбираш ли, че сега не можеш да спреш? — беше казала жената с отчаяна настойчивост.

Брадатият мъж беше затворил тихо вратата. Усмихваше се.

— Какво има, мили? — беше попитала Елен Брадли, след като отново стана тъмно.

— Трябва да си вървя.

— Не можеш да си вървиш, не разбираш ли?

— Този човек…

— Та това е Томи — беше казала Елен. — Той знае за тия работи. Не му обръщай внимание. Хайде, мили, моля ти се.

— Не мога.

— Трябва — беше казала Елен. Той я усещаше как се тресе, главата й на рамото му трепереше. — Господи, нищо ли не разбираш? Така ли ще се отнесеш с една жена?

— Трябва да си вървя — отвърна Ричард Гордън.

В мрака той почувствува по лицето си плесница, от която му светнаха искри пред очите. После втора плесница, този път през устата.

— Такъв си бил значи — беше му казала тя. — А аз те мислех за светски мъж. Махай се оттук.

Това бе станало следобеда. Така бе свършило при семейство Брадли.

Сега жена му седеше с лакти на масата, подпряла глава на ръцете си, и двамата мълчаха. Ричард Гордън чуваше тиктакането на часовника и колкото в стаята беше тихо, толкова отвътре му беше празно. След малко жена му каза, без да го поглежда:

— Съжалявам, че стана така. Но и ти виждаш, че е свършено, нали?

— Да, щом като е било така.

— Не беше винаги така, но от доста време е.

— Съжалявам, че те ударих.

— О, това е нищо. Не е там причината. То беше просто начин да се сбогуваш.

— Недей.

— Ще трябва да си отида — каза тя много уморена. — Съжалявам, но се налага да взема големия куфар.

— Остави за утре — каза той. — Всичко това можеш да го свършиш сутринта.

— По-добре сега, Дик, а и по-лесно ще е. Но съм тъй уморена. Това ужасно ме измори и ме заболя главата.

— Прави каквото искаш.

— Боже мой — каза тя, — как ми се иска да не беше станало така. Но стана. Ще ти подредя нещата. Ти имаш нужда от някого, да се грижи за теб. Ако аз не бях наговорила толкова и ако ти не ме беше ударил, може би пак щяхме да се сдобрим.

— Не, още преди това беше свършено.

— Толкова ми е жал за теб, Дик.

— Не ме жали, да не те цапна пак.

— Може би ще ми олекне, ако ме удариш — каза тя. — Жал ми е за теб. Наистина.

— Върви по дяволите!

— Съжалявам, дето казах, че не те бива в леглото. Аз нищо не разбирам от тези работи. Ти сигурно си чудесен.

— И ти не си звезда — каза той.

— Това е по-лошо, отколкото да те ударят — разплака се тя отново.

— Ами ти какво ми каза?

— Не знам. Не си спомням. Толкова ме беше яд и така ме нарани.

— Е, след като е свършило, защо беше тази язвителност?

— О, не искам да е свършило. Но е така и няма какво да се прави.

— Имаш си твоя пиян професор.

— Стига — каза тя. — Хайде да млъкнем и точка на разговора.

— Хайде.

— Преставаш ли?

— Да.

— Ще спя тук, не вътре.

— Не, спи на леглото. По-добре на леглото. Аз излизам за малко.

— Не излизай.

— Трябва да изляза.

— Довиждане — промълви тя и той видя лицето й, което винаги бе обичал тъй много, което никога не погрозняваше от плача, къдравите й черни коси, малките й стегнати гърди под пуловера до ръба на масата, скриваща останалото, което той не видя и което така много беше обичал, уверен, че му е доставяло радост, но явно не беше тъй, и когато той излизаше, тя го гледаше иззад масата, подпряла брадичка на дланите си, разплакана.

[1] Джон Томас — американски певец, чиито песни се отличавали с наивен оптимизъм и пуританска порядъчност. — Б.пр. ↑

[2] Противозачатъчно средство. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

Не взе велосипеда, а закрачи по улицата. Луната беше вече изгряла и дърветата тъмнееха на фона на небето. Той отмина дървените къщи с дворчета — през жалузите на прозорците им се процеждаше светлина, — непавираните отбивки с по два реда къщи отстрани, моряшкия квартал, където зад прозорците цареше колосана добродетел, безнадеждност, царевична каша и варена писия, недояждане, предразсъдъци, праведност, кръвосмешение и утехата на вярата, закрачи покрай осветени кубински бардаци с вечно отворени врати, колиби, в които нямаше нищо романтично освен имената им: Червената къща, Чичас, мина покрай църквата от бетонни блокове, имитиращи каменна зидария — островърхите й кубета, грозни триъгълници под лунното небе, покрай широкия църковен двор и дългата грамада на манастира с красиво тъмнеещ купол под лунния светлик, после покрай бензиностанцията и ярко осветената закусвалня до празното място, където преди имаше игрище за миниголф, по светналата главна улица с трите дръгстора, музикалния магазин, петте еврейски дюкяна, трите билярдни, двете бръснарници, петте пивници, трите павилиона за сладолед, петте лоши и единия хубав ресторант, двете будки за вестници и списания, четирите оказионни магазинчета (в едното от които правеха и ключове), фотографа, сградата, където долу имаше кантори, а горе — четири зъболекарски кабинета, магазина за смесени стоки, хотела на ъгъла и стоянката за таксита пред него, после насреща, зад хотела, по улицата, водеща към градската джунгла, покрай голямата, осветена, небоядисана дървена къща — момичетата стоят на входа, механичното пиано свири и един моряк седи на улицата, — през задния двор, покрай тухлената сграда на съда със светещия часовник — стрелките показваха десет и половина, край варосаното здание на затвора, бялнало се на луната, и оттам към живия плет при входа на „Люлякови дни“ — в алеята: кола до кола.

В „Люлякови дни“ беше силно осветено, пълно с хора, и когато влезе, Ричард Гордън завари залата претъпкана, рулетката се въртеше и топчето звънко подскачаше по металните жлебчета, после колелото постепенно забави ход, топчето забръмча, скокливо изтропа и спря — чуваше се само бавното въртене на колелото и тракането на жетоните. На бара го посрещна собственикът, който сервираше заедно с двамата бармани:

— До’р вечер, до’р вечер, мистър Гордън. Какво ще пиете?

— Не знам — отвърна Ричард Гордън.

— Не изглеждате добре. Какво има? Да не се разболявате?

— Не.

— Ще ви направя нещо хубаво. Пийвате го — и сте окей. Опитвали ли сте испански абсент, ojen?

— Давай — каза Гордън.

— Пиеш и се оправяш. Готов си да се сбиеш с всеки тук — каза собственикът. — Направете на мистър Гордън един ojen от специалния.

На бара Ричард Гордън изпи три от специалния, но не се почувствува по-добре — мътното, сладникаво, студено питие с вкус на анасон не му подействува.

— Дай нещо друго — каза той на бармана.

— Какво има? Не ви ли харесва нашият ojen? — попита собственикът. — Не се ли чувствувате по-добре?

— Не.

— Трябва да внимавате какво ще пиете след него.

— Дай ми чисто уиски.

Уискито му изгори езика и гърлото, но не промени мислите му и като се зърна в огледалото зад бара, той изведнъж разбра, че сега пиенето няма да му помогне. Станалото беше станало. Отърване нямаше — ако ще да се напие до безсъзнание, свести ли се, то пак ще е с него.

На бара до него един висок, много слаб младеж с рядка руса брадичка го запита:

— Вие не сте ли Ричард Гордън?

— Да.

— Аз съм Хърбърт Спелман. Мисля, че се срещнахме на едно събиране в Бруклин.

— Напълно възможно — отвърна Ричард Гордън. — Защо не?

— Много ми хареса последната ви книга — каза Спелман. — Всичките ви книги ми харесват.

— Драго ми е — каза Ричард Гордън. — Ще пиете ли нещо?

— Нека аз поръчам за двама ни — каза Спелман. — Опитахте ли тукашния ojen?

— Не ми върви.

— Какво ви е?

— Потиснат съм.

— Опитайте пак.

— Не, ще пия уиски.

— Знаете ли, за мен това, че ви срещнах, е събитие — каза Спелман. — Вие едва ли ме помните от онова събиране.

— Не. Но може би е било хубаво. Хубавото прекарване обикновено не го помним, не е ли тъй?

— Сигурно сте прав — съгласи се Спелман. — Бяхме у Маргарет Ван Брънт. Не си ли спомняте? — попита той с надежда.

— Опитвам се да си спомня.

— Аз бях тоя, дето запали къщата — каза Спелман.

— Не може да бъде — изненада се Гордън.

— Да — продължи Спелман доволен. — Аз бях. Това беше най-хубавото събиране, на което съм ходил.

— Какво правите сега? — попита Гордън.

— Нищо особено. Ходя тук-там. Живея по малко. Пишете ли нова книга?

— Да. Стигнах до половината.

— Великолепно — каза Спелман. — За какво се разправя?

— Как стачкуват в една текстилна фабрика.

— Чудесно — каза Спелман. — На мен само социални сблъсъци ми дай. Много ги гризкам.

— Какво?

— Харесват ми — каза Спелман. — Падам си по социалната тема. А вие сте върхът. Сложихте ли вътре някоя хубава еврейка агитаторка?

— Защо? — стана подозрителен Ричард Гордън.

— Тъкмо роля за Силвия Сидней. Влюбен съм в нея. Искате ли да видите снимката й?

— Виждал съм я — каза Ричард Гордън.

— Хайде по едно питие — предложи щастлив Спелман. — Представяте ли си, да се срещнем тук! Знаете ли, аз съм щастливец. Истински щастливец.

— Защо? — попита Ричард Гордън.

— Аз съм луд — обясни Спелман. — Много е хубаво. Също като да си влюбен, само че винаги свършва добре.

Ричард Гордън се поотдръпна.

— Не ставайте такъв — каза Спелман. — Аз не съм буен. Тоест почти никога не съм буен. Хайде по още едно питие.

— Отдавна ли сте луд?

— Май че от малък съм си такъв — каза Спелман. — Уверявам ви, в днешно време това е единственият начин да бъдеш щастлив. Какво ме интересува „Дъглас Еъркрафт“? Или акциите на Ей Ти Ти? Изобщо не ме засягат. Просто взимам една от вашите книги или си пийвам нещо, или поглеждам снимката на Силвия и съм щастлив. Аз съм като птичка. По-добре от птичките. Аз съм… — Той се поколеба, сякаш търсеше подходящата дума, после продължи в скороговорка. — Аз съм едно миличко щъркелче.

Той се изчерви, после се втренчи в Ричард Гордън, мърдайки устни, а един едър рус младеж се отдели от групата в другия край на бара, дойде до него и го хвана за ръката.

— Хайде, Харолд — каза той. — Да се прибираме.

Спелман впери екзалтиран поглед в Ричард Гордън.

— Подиграва се с щъркелчето — каза той. — Страни от щъркелчето. Щъркелчето, което лети в кръг…

— Хайде, Харолд — повтори едрият младеж.

Спелман подаде ръка на Ричард Гордън.

— Не се обиждайте — рече той. — Добър писател сте. Продължавайте в същия дух. Помнете, че аз съм винаги щастлив. Не се оставяйте да ви омотаят. Пак ще се видим.

Едрият младеж го прегърна през рамо и двамата си запробиваха път към вратата. Спелман се обърна и намигна на Ричард Гордън.

— Добро момче — обади се собственикът. После се почука по главата. — Много образовано. Сигурно прекалено много е учил. Обича да чупи чаши. Но без зъл умисъл. Чупи — плаща.

— Често ли идва тук?

— Обикновено вечер. Какво каза, че бил? Лебед ли.

— Щъркел.

— Снощи беше кон. Крилат. Като на бутилките. „Бяло конче“, само че крилато. Добро момче. Много пари. Но не е с всичкия си. Близките го пратили тук с болногледача му. Казва, харесва вашите книги, мистър Гордън. Какво да бъде? За сметка на заведението.

— Уиски — каза Ричард Гордън.

Видя, че шерифът идва към него. Шерифът беше висок, мършав, извънредно приятен човек. Ричард Гордън го бе срещнал следобеда у Брадли. Бяха разговаряли за банковия обир.

— Слушайте — каза шерифът, — ако нямате работа, елате после с мен. Хората от бреговата охрана влачат моторницата на Хари Морган. Забелязали я от един танкер отвъд Матакумбе. Целият отбор е там.

— Как — провикна се Ричард Гордън, — всички ли са заловени?

— В радиограмата казват, че всички са мъртви, освен един.

— Не знаете ли кой е?

— Не се съобщава. Един бог знае какво се е случило.

— Намерили ли са парите?

— Никой не знае. Но трябва да са на лодката, щом не са се добрали с тях до Куба.

— Кога пристигат?

— О, има още два-три часа.

— Къде ще докарат лодката?

— Във военното пристанище, предполагам. Където е стоянката на бреговата охрана.

— Къде да ви намеря, за да дойда и аз?

— Ще мина да ви взема.

— Ако не съм тук, ще съм при Фреди. Май няма да изтрая тук дълго.

— Тази вечер при Фреди ще вилнеят. Пълно е с ветерани, надошли са от островите. Те винаги буйствуват.

— Ще ида да видя какво става — каза Ричард Гордън. — Днес не съм в настроение.

— Само не се замесвайте — каза шерифът. — Ще мина да ви взема оттам след два ча̀са. Да ви закарам ли?

— Може.

Промъкнаха се през тълпата и Ричард Гордън седна в колата до шерифа.

— Как мислите, какво се е разиграло на борда на оная моторница? — попита той.

— Един бог знае — каза шерифът. — Доста зловещо изглежда.

— Друга информация няма ли?

— Нищо — отвърна шерифът. — Гледайте какво става там.

Намираха се срещу ярко осветена зейнала врата и се виждаше, че при Фреди е навалица чак до тротоара. Мъже в сини джинси, някои гологлави, други със стари войнишки кепета или предпазни каски, се трупаха на тезгяха в тройна редица, а грамофонът автомат свиреше с пълна сила „Остров Капри“. Тъкмо когато спряха, един човек изхвръкна през отворената врата, а отгоре му — друг. Те се изтърколиха на тротоара и тоя отгоре, хванал с две ръце другия за косата, заблъска главата му в плочника. Разнесе се отвратителен звук. В кръчмата никой не им обръщаше внимание.

Шерифът слезе от колата и сграбчи за раменете човека, който беше отгоре.

— Стига — каза той. — Ставай веднага.

Човекът се надигна и изгледа шерифа.

— Абе що не си гледаш работата?

Другият — с окървавена коса, от едното му ухо тече кръв и се размазва по луничавото лице — се наежи срещу шерифа.

— Я не ми закачай приятеля — изхриптя той. — Какво? Да не мислиш, че не мога да нося бой.

— Носиш, Джой — каза човекът, който го бе ударил. — Слушай — обърна се той към шерифа, — ще ми дадеш ли един долар, а?

— Не — отвърна шерифът.

— Тогава върви на майната си — изруга онзи, после се обърна към Ричард Гордън: — Ами ти бе, приятелче?

— Ще ви почерпя — отговори Гордън.

— Хайде — каза ветеранът и хвана Гордън за ръката.

— Ще намина по-късно — каза шерифът.

— Добре, ще ви чакам.

Докато се промъкваха към края на тезгяха, червенокосият с луничките и с кървавото ухо сграбчи ръката на Гордън.

— Ти си мой човек — каза той.

— Няма му нищо — каза другият ветеран. — Той издържа на бой.

— Издържам, ще знаеш — каза окървавеният. — С тоя номер им излизам.

— Ама не можеш да си го върнеш — обади се някой. — Ей, стига си се блъскал.

— Пуснете ни — каза окървавеният. — Тоя е мой човек. — После пошушна в ухото на Ричард Гордън: — Какво има да си го връщам? Много нося, ще знаеш.

— Слушай — каза другият ветеран, когато най-сетне се добраха до залетия с бира тезгях, — трябваше да го видиш по обед на лавката при пети лагер. Съборих го, че като го почнах с една бутилка по главата. Абе все едно, че тъпан биеш. Да съм го ударил има-няма петдесет пъти.

— Повече — каза окървавеният.

— И не му направи впечатление.

— Нося аз — каза другият. И пошепна в ухото на Ричард Гордън: — Това е тайна.

Ричард Гордън им подаде две от трите халби, които шкембест негър с бяла дреха наточи и бутна към него.

— Кое е тайна? — попита той.

— Моят номер — отвърна окървавеният. — Специалитет.

— Има си някакъв номер — каза другият ветеран. — Не лъже.

— Да ти го кажа ли? — пошепна окървавеният в ухото на Ричард Гордън.

Гордън кимна.

— Не ме боли.

Другият кимна.

— Кажи му го докрай.

Червенокосият почти долепи окървавените си устни до ухото на Гордън.

— Понякога дори ми е приятно. Какво ще кажеш на това, а?

До Гордън стоеше висок, тънък мъж с белег на лицето от окото до брадичката. Той погледна изотгоре червенокосия и се ухили.

— Отначало беше номер — каза той. — После стана удоволствие. Да му се догади на човек.

— Много си бил деликатен бе — каза първият ветеран. — В коя част си служил?

— Какво да ти обяснявам, я се виж, че си гроги — каза високият.

— За вас нещо? — предложи Ричард Гордън на високия.

— Благодаря — каза той. — Имам си.

— Не забравяй и нас — каза единият от двамата, с които бе влязъл Гордън.

— Още три бири — поръча Ричард Гордън, черният ги наточи и ги бутна към тях. Такава теснотия беше, че не можеш си вдигна чашата, и Гордън беше притиснат до високия мъж.

— От някой параход ли си? — попита го високият.

— Не, тук се настаних. А вие от островите ли?

— Пристигнахме тая вечер от Тортугас — каза високият. — Такава олелия направихме, че там вдигнаха ръце от нас.

— Той е червен — обясни първият ветеран.

— И ти щеше да си червен, ако имаше ум в главата — каза високият. — Изпратиха там една група от нас, за да се отърват, ама ние вдигнахме страшна олелия — усмихна се той на Ричард Гордън.

— Забий му един на тоя! — викна някой.

Ричард Гордън видя как близо до него един юмрук се стовари върху нечие лице. Двама други изтеглиха ударения настрани от тезгяха. Като се измъкнаха от тълпата, единият отново го удари силно по лицето, другият в тялото. Той се свлече на циментовия под и закри главата си с ръце, а единият от мъжете го ритна под кръста. През цялото време онзи не гъкна. Единият от мъжете го изправи на крака и го притисна към стената.

— Охлади го тоя кучи син! — извика той и когато човекът се опря пребледнял на стената, вторият приклекна, замахна с десен отдолу, ниско до пода, и намери пребледнелия странично в челюстта. Той се свлече на колене, изтърколи се бавно напред и около главата му започна да се образува локвичка кръв. Двамата го оставиха там и се върнаха на тезгяха.

— Имаш удар, момче — каза първият.

— Тоя кучи син идва в града, внася си цялата заплата в спестовната каса в пощата а после виси тук и пие на аванта — каза другият. — За втори път го охлаждам.

— Тоя път много го охлади.

— Ама как го подредих само — челюстта му хлътна като торба орехи — каза другият щастливо.

Човекът лежеше до стената и никой не му обръщаше внимание.

— Пък мен да ме удариш, все едно нищо — обади се червенокосият ветеран.

— Мълчи бе, крушо — каза побойникът. — Имаш вренга[1].

— Нямам.

— Писна ми от боксови круши — каза охладителят. — Няма да си натъртвам юмруците я!

— Призна ли си, че само ще ги натъртиш — каза червенокосият. — Ей, мой човек — обърна се той към Ричард Гордън, — ще повторим ли, а?

— Чудесни момчета, нали? — каза високият. — Войната е пречистваща и облагородяваща сила. Питам се дали само такива като нас стават за войници, или сме станали такива от службата.

— Не знам — отвърна Ричард Гордън.

— Бас държа, че тук и трима души няма да намериш, дето да не са доброволци — каза високият. — Това е елитът. Каймакът на утайката, с който Уелингтън победил при Ватерлоо. Мистър Хувър ни изпъди от Антикости[2], а мистър Рузвелт ни изпрати тук да се отърве от нас. Лагерът е развъдник на епидемии, ама тия нещастници не щат да мрат. Една част ни откараха в Тортугас, но не щеш ли, там пък сега взе, че стана по-здравословно. Пък и ние не искахме да останем. Така че ни върнаха. Чудят се как да постъпят. Трябва да се избавят от нас. Сам разбираш, нали?

— Но защо?

— Защото сме отчаяни хора — каза високият. — Нямаме какво да губим. Съвсем сме оскотели. По-лоши сме от оная измет, дето тръгна след Спартак. И за това дори не ставаме, защото толкова са ни били, че единствената ни утеха е пиенето, а единствената ни гордост — да носим бой. Но не всички сме такива. Някои от нас ще си го върнат.

— Има ли много комунисти в лагера?

— Само четиридесетина — каза високият. — От две хиляди. Трябват дисциплина и себеотрицание, за да си комунист. От алкохолик комунист не става.

— Не го слушай — обади се червенокосият ветеран. — Тоя е долен радикал.

В другия край на тезгяха един ветеран започна разправия с Фреди за плащането.

— Толкова изпи — каза Фреди.

Ричард Гордън погледна лицето на ветерана — той беше много пиян, очите му кръвясали, търсеше повод да се сбие.

— Мръсен лъжец! — извика той на Фреди.

— Осемдесет и пет цента — настоя Фреди.

— Гледайте сега какво става — каза червенокосият ветеран.

Фреди разпери ръце на тезгяха. Той наблюдаваше ветерана.

— Мръсен лъжец! — повтори ветеранът и посегна към една бирена чаша, за да я хвърли. Когато улавяше халбата, дясната ръка на Фреди описа полукръг над тезгяха и стовари върху главата на ветерана голяма солница, увита в парцала за забърсване.

— Чиста работа — каза червенокосият. — Изящно го направи, нали?

— Да го видиш само как ги фрасва със срязаната билярдна щека — каза другият.

Двамата ветерани, между които се бе свлякъл нокаутираният, изгледаха стръвно Фреди.

— Защо го охлади?

— Спокойно — каза Фреди. — Сега по едно за сметка на заведението. Хей, Уолас! — извика той. — Подпри това момче до стената.

— Красиво, нали? — обърна се червенокосият към Ричард Гордън. — Как сладко го направи.

Един плещест младеж извлече нокаутирания през тълпата и го изправи на крака. Човекът го изгледа с празен поглед.

— Тръгвай да се проветриш малко.

Предишният охладен седеше до стената, свил глава в ръцете си. Плещестият младеж отиде при него.

— Изчезвай и ти — каза му той. — Тук само се насаждаш.

— Челюстта ми е счупена — изфъфли охладеният. Устата му кървеше.

— Имаш късмет, че още си жив след тоя удар — успокои го плещестият. — Хайде, изчезвай.

— Счупена ми е челюстта — повтори онзи тихо. — Счупиха ми челюстта.

— По-добре си върви — подкани го младежът. — Тука само ще си изпатиш.

С негова помощ човекът със счупената челюст се изправи и излезе на улицата, залитайки.

— Имало е вечери, по десетина такива съм ги виждал да лежат там до стената — каза червенокосият ветеран. — Една сутрин видях как черният дебелак миеше там с кофа. Не съм ли те виждал да миеш с кофа, а? — обърна се той към дебелия негър.

— Да, сър — отвърна негърът. — Сума пъти. Но никога не сте ме виждали да се бия с някого.

— Нали ти казах? — ухили се червенокосият ветеран. — С кофа.

— Изглежда, че пак се задава весела вечер — каза другият ветеран. — Как мислиш, мой човек? — обърна се той към Ричард Гордън. — Ще кажеш ли по още едно?

Ричард Гордън чувствуваше, че се напива. Лицето му, отразено в огледалото пред него, започваше да му изглежда чуждо.

— Как се казвате? — запита той високия комунист.

— Джакс — отвърна високият. — Нелсън Джакс.

— Къде сте били преди да попаднете тук?

— О, къде ли не — отвърна той, — Мексико, Куба, Южна Америка… къде ли не.

— Завиждам ви — каза Ричард Гордън.

— Защо ще ми завиждаш? По-добре се залови за работа.

— Написал съм три книги — каза Ричард Гордън. — Сега пиша за Гастония[3].

— Добре — каза високият, — това е хубаво. Как каза, че ти е името?

— Ричард Гордън.

— О! — възкликна високият.

— Какво значи това „о“?

— Нищо — отвърна високият.

— Да не би да сте ми чели книгите? — запита Ричард Гордън.

— Да.

— Не ви ли харесаха?

— Не.

— Защо?

— Не ми се ще да казвам.

— Защо, кажете.

— Защото са лайна — каза високият и се обърна.

— Върви ми тази нощ — каза Ричард Гордън. — Голямата нощ в живота ми. Какво каза, че ще пиеш? — попита той червенокосия. — Имам още два долара.

— Една бира — отвърна червенокосият. — Слушай, ти си мой човек. Аз пък ти харесвам книгите. Да върви по дяволите това радикално копеле.

— Нямаш ли някоя твоя книга у теб? — запита другият ветеран. — Ще я прочета, ако имаш. Писал ли си в „Героите на Дивия запад“ или в „Асовете на войната“? „Асовете на войната“ всеки ден да го чета, няма да ми омръзне.

— Що за птица е тоя, високият? — попита Ричард Гордън.

— Нали ти казах, радикално копеле — отвърна вторият ветеран. — Лагерът е пълен с такива. Момчетата все се канят да ги изпъдят, пък после забравят.

— Какво забравят? — попита червенокосият.

— Всичко забравят.

— Мене виждаш ли ме? — попита червенокосият.

— Да — отговори Ричард Гордън.

— Можеш ли да си представиш, че имам най-милата женичка на света?

— Защо не?

— Имам, представи си — каза червенокосият. — И това момиче е лудо по мен, като робиня ми е. „Я дай още една чаша кафе“, викам й аз. „Окей, скъпи“, вика тя и вече го носи. И все така, за каквото и да е. Ще ме лапне. Нещо да ми се прище — за нея е закон.

— Само че къде ли е сега? — обади се другият.

— Е, на̀ — каза червенокосият, — там е работата, приятел. Къде ли е сега?

— Не я знае къде е — поясни вторият ветеран.

— Само това да беше — каза червенокосият. — Не знам и къде я видях за последен път.

— Не я знае дори в коя страна е.

— Но едно ще знаеш, приятел — каза червенокосият, — където и да е, това момиченце ми е вярно.

— Това е светата истина — каза другият. — Можеш главата си да заложиш, че е така.

— Понякога си мисля — продължи червенокосият, — че е Джинджър Роджърс и е заминала да се снима в киното.

— Защо не? — обади се другият.

— А друг път просто я виждам как си седи тихичко и ме чака у дома.

— Поддържа пламъка в домашното огнище — каза другият.

— Точно така — потвърди червенокосият. — Тя е най-милата женичка на света.

— Слушайте — каза другият, — и моята си я бива.

— Вярно.

— Тя умря — каза вторият ветеран: — Да не говорим за нея.

— Ти женен ли си, приятел? — обърна се червенокосият ветеран към Ричард Гордън.

— Разбира се — каза той.

Както се бяха наредили край тезгяха, през четирима души той видя червендалестото лице, сините очи и русите, мокри от бира мустаци на професор Макуолси. Професор Макуолси гледаше право пред себе си и Ричард Гордън го видя как допи бирата, повдигна долната си устна и обра пяната по мустаците си. Ричард Гордън забеляза колко ясносини очи имаше той. Докато го гледаше, усети как нещо неприятно го стегна в гърдите. И за пръв път разбра как се чувствува един мъж, като гледа онзи, заради когото жена му го напуска.

— Какво има, приятел? — попита го червенокосият.

— Нищо.

— Нещо не си добре. Личи си, че ти е лошо.

— Нищо ми няма — каза Ричард Гордън.

— Изглеждаш така, като че си видял призрак.

— Виждаш ли го онзи там с мустаците? — попита Ричард Гордън.

— Оня ли?

— Да.

— И какво? — попита вторият ветеран.

— Нищо — отговори Ричард Гордън. — Проклет да е. Нищо.

— Той ли ти прави мръсно? Можем да го охладим. Ще му скочим тримата, пък ти ще го риташ.

— Не — каза Ричард Гордън, — това няма да помогне.

— Ще го докопаме, като излезе — каза червенокосият ветеран. — Не ми е симпатичен с това лице. Личи си, че е мръсник.

— Мразя го — каза Ричард Гордън. — Той ми съсипа живота.

— Ние ще го обработим — каза вторият ветеран. — Тоя страхлив плъх. Слушай, Риж, я вземи две бутилки. Ще го пребием. Та кога го направи, казваш? Хайде по още едно, а?

— Имаме един долар и седемдесет цента — каза Ричард Гордън.

— Тогава по-добре да вземем половинка уиски — предложи червенокосият ветеран. — Така само се наливам, и нищо.

— Не — каза другият, — бирата си е добра за тебе. Това е точена бира. Стой си на бира. Ела да го набием онзи там, пък ще се върнем да пием по още една.

— Не, не го закачайте.

— Не може така, приятел. Не сме такива хора ние. Нали каза, че тоя плъх е съсипал оборота.

— Живота ми, не оборота.

— Ух, извинявай! Съжалявам, приятел.

— Той е мошеник и сигурно е ограбил банката — каза другият ветеран. — Бас държа, че има награда за залавянето му. Бога ми, днес му видях снимката в пощата.

— Какво си търсил в пощата? — попита червенокосият подозрително.

— Не може ли човек да получи писмо?

— Що не си получаваш писмата в лагера?

— Да не мислиш, че съм ходил в спестовната каса?

— Какво си търсил в пощата?

— Ей така, отбих се.

— На̀ ти тогава! — рече приятелят му и замахна към него, доколкото можеше да замахне в навалицата.

— Ей ги, двамата съкилийници пак почнаха — обади се някой.

Двамата се счепкаха, заваляха юмруци, ритници и удари с глава, докато ги изблъскаха навън.

— Нека се бият на тротоара — каза плещестият младеж. — Тия копелета се бият по три-четири пъти на вечер.

— Те са си побойници — обади се един друг ветеран. — Рижият можеше да се бие едно време, ама сега има вренга.

— И двамата са вренгуняци.

— Рижият се зарази на ринга — каза един нисък, набит ветеран. — Оня имаше вренга, направо целият изгнил по гърба и раменете. При всеки клинч си отриваше рамото в носа и в плювалника на рижия.

— Глупости. Той пък защо му влиза с лице?

— Щото в близък бой рижия си държеше главата ей така, надолу. А оня само налита.

— Глупости. Това са измислици. Няма случай някой да е хванал вренга на ринга.

— Ти така си мислиш. Рижият беше такова чисто момче, дето не си виждал. Аз го познавам. В една част бяхме. И беше добър боксьор. Ама като ти казвам добър, значи добър. Женен, пък жена му една мила. Ама мила, ти казвам. И оня Вени Сампсън го зарази с вренга. Ей това е истината, както е истина, че ме виждаш да стоя пред теб.

— Седни тогава — обади се друг ветеран. — Ами Помияра как я хвана?

— Хвана я в Шанхай.

— Ами ти?

— Аз не съм вренгуняк.

— А Мехура къде я хвана?

— От една в Брест, като се връщахме.

— Вие пък само за това говорите. Вренга, та вренга. Има ли значение вренгата?

— Както я караме сега, никакво — каза един ветеран. — И с нея и без нея все тая.

— На Помияра дори му е по-добре. Няма от какво да се плаши.

— Какво е това вренга? — обърна се професор Макуолси към съседа си.

Човекът му обясни.

— Интересно какъв й е произходът на тази дума — каза професорът.

— Не знам — каза човекът. — Още като бях новобранец, така казваха. Някои викат врегуняк. Ама повечето казват вренга.

— Любопитен съм откъде ли е дошла — каза професор Макуолси. — Повечето такива думи идват от староанглийски.

— Защо викат вренга? — обърна се съседът на професор Макуолси към друг ветеран.

— Не знам.

Никой не знаеше, но на всички им беше приятна създалата се атмосфера на сериозно филологическо обсъждане.

Сега Ричард Гордън беше до професор Макуолси. Когато Рижия и Помияра се сбиха, бяха го избутали нататък и той не бе могъл да устои.

— Привет — каза му професор Макуолси. — Какво ще пиете?

— С вас не — каза Ричард Гордън.

— Може би сте прав — каза професор Макуолси. — Виждали ли сте такова нещо?

— Не — отговори Ричард Гордън.

— Много е странно — каза професор Макуолси. — Те са удивителни. Аз съм тук всяка вечер.

— Не ви ли се случва нещо?

— Не. Защо?

— Стават пиянски побоища.

— Никога нищо не ми се е случвало.

— Двама мои приятели преди няколко минути искаха да ви бият.

— Така ли?

— Съжалявам, че ги спрях.

— Това едва ли щеше да промени нещата — каза професор Макуолси със своеобразния си тон. — Ако ви е неприятно, че съм до вас, ще се преместя.

— Напротив, по-добре стойте.

— Хубаво, ще остана.

— Били ли сте някога женен? — запита го Ричард Гордън.

— Да.

— И какво стана?

— Жена ми умря. През осемнадесета година, когато беше епидемията от инфлуенца.

— Защо сега искате пак да се жените?

— Мисля, по̀ ставам за семеен. Може би сега ще съм по-добър съпруг.

— И избрахте моята жена.

— Да — отвърна професор Макуолси.

— Върви по дяволите — изруга Ричард Гордън и го удари в лицето.

Някой сграбчи ръката му. Той рязко я изтегли, но някой го фрасна зад ухото. Видя, че професор Макуолси все още седи на мястото си и мига зачервен. Посягаше за нова бира, да замени онази, която Гордън беше разлял, и Ричард Гордън сви ръка да го удари отново. В същия миг нещо пак гръмна зад ухото му и всички светлини блеснаха, завъртяха се и угаснаха.

Опомни се пред кръчмата на Фреди. В главата му звънеше; претъпканата кръчма беше размазана, а стомахът му се обръщаше. Хората го гледаха. Плещестият младеж стоеше до него.

— Слушайте — казваше му той, — не правете скандали тук. Малко ли са ни тия пияни побойници.

— Кой ме удари? — попита Ричард Гордън.

— Аз ви ударих — каза здравенякът. — Този човек е наш редовен посетител. Успокойте се. Не ви трябва да се биете тука.

Крепейки се с усилие на крака, Ричард Гордън видя, че професор Макуолси се отделя от навалицата при тезгяха и идва към него.

— Съжалявам — каза му той. — Не съм искал да ви ударят. Не ви упреквам, че го приемате така.

— Върви по дяволите! — каза Ричард Гордън и тръгна към него.

Това беше последното нещо, което помнеше, защото здравенякът се изправи насреща му, поотпусна рамене и пак го удари. Този път Гордън падна по очи на циментовия под. Здравенякът се обърна към професор Макуолси.

— Всичко е наред, шефе — рече той гостоприемно. — Няма да ви досажда повече. Какво му става?

— Трябва да го заведа у тях — каза професор Макуолси. — Дали ще се оправи?

— Разбира се.

— Помогни да го качим в някое такси — каза професор Макуолси.

Те подхванаха Ричард Гордън от двете страни и заедно с шофьора го настаниха в допотопния форд.

— Сигурен ли си, че ще се оправи? — попита професор Макуолси.

— Като решите да го свестите, опънете му добре ушите. Пръснете го с вода. И гледайте да не налети пак на бой, като се свести. Не му давайте да ви докопа, шефе.

— Няма — каза професор Макуолси.

Главата на Ричард Гордън беше клюмнала под неестествен ъгъл на задната седалка на таксито и дъхът му хриптеше. Професор Макуолси подложи ръка под главата му, да не се блъска.

— Къде отиваме? — попита таксиджията.

— На другия край на града — каза професор Макуолси. — Покрай парка. Дето продават риба по улицата и после надолу.

— Ясно, значи „Роки Роуд“ — каза шофьорът.

— Да — каза професор Макуолси.

При първото кафене професор Макуолси каза на шофьора да спре. Искаше да си купи цигари. Той положи внимателно главата на Ричард Гордън върху седалката и влезе в кафенето. Когато се върна и понечи да влезе в таксито, Ричард Гордън го нямаше.

— Къде отиде? — запита той шофьора.

— Ей го там, върви по улицата — каза шофьорът.

— Настигни го.

Когато таксито се изравни с Ричард Гордън, професор Макуолси слезе и се приближи до него. Гордън залиташе по тротоара.

— Хайде, Гордън — каза той, — да се прибираме вкъщи.

Ричард Гордън го изгледа.

— Вкъщи, а? — залитна той.

— Качвате се и право у дома.

— Върви право на майната си.

— Настоявам да дойдете — каза професор Макуолси. — Искам да се приберете благополучно.

— Къде ти е бандата? — каза Ричард Гордън.

— Каква банда?

— Твоята. Дето ме биха.

— Това беше човекът на Фреди. Не допусках, че ще ви удари.

— Лъжеш — замахна Ричард Гордън към червендалестото лице пред себе си, но не го улучи.

Политна, падна на колене, после бавно се надигна. Беше си натъртил коленете на тротоара, но не усещаше.

— Ела да се бием — каза той на пресекулки.

— Аз не се бия — каза професор Макуолси. — Само се качете в таксито, и аз си отивам.

— Върви по дяволите — каза Ричард Гордън и тръгна по улицата.

— Оставете го — каза шофьорът. — Вече нищо му няма.

— Дали ще се оправи?

— О, нищо му няма — каза шофьорът.

— Безпокоя се за него — каза професор Макуолси.

— Без бой не можете го вкара. Нека си върви. Няма му нищо. Брат ли ви е?

— В известен смисъл — каза професор Макуолси.

Той проследи с очи Ричард Гордън, който се отдалечи, залитайки, и изчезна в сянката на големите дървета. Бяха от онези, чиито клони се проточват надолу и врастват в земята като корени. Мислите, които се въртяха в главата му, докато го гледаше, не бяха приятни. Това е смъртен грях, мина му през ума, тежък и смъртен грях и голяма жестокост. Макар че религията в края на краищата го допуска, аз не мога да си простя. От друга страна, хирургът няма право да прекрати операцията от страх да не причини болка на пациента. Но защо в живота всички операции са без упойка? Ако бях по-добър човек, щях да го оставя да ме набие. Щеше да му поолекне. Горкият несретник. Горкият човек, останал без дом. Не трябваше да го пускам сам. Но пък да го карам да ме понася? Срам ме е, отвращавам се от себе си. Разкайвам се за това, което направих. То може да свърши зле. Но да не мисля за това. Сега ще се върна към упойката, която употребявам вече седемнадесет години и няма да употребявам много дълго още. Макар че това може би ми е станало вече порок и само си търся оправдания. Но поне е порок, който ми подхожда. Да можех да помогна на този беден човек, на когото правя зло.

— Карай обратно при Фреди — каза той.

[1] Сифилис (арх.). — Б.пр. ↑

[2] Равнина недалеч от Вашингтон, където правителствените войски два пъти (през 1931 и 1932 г.) с оръжие прогонили ветераните от Първата световна война, тръгнали към Вашингтон с петиция да им бъдат осребрени фишовете за военна служба с по-късен платеж за 1945 г. По нареждане на президента Хувър генерал Макартър разгонил ветераните с пехота, кавалерия и танкове. Били дадени жертви. — Б.пр. ↑

[3] Град в щата Северна Каролина, център на текстилна промишленост; през април 1929 г. там стачкували работниците от предачните цехове. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и трета

Катерът на бреговата охрана, взел на буксир „Барабела“, се промъкваше през тесния пролив между рифа и островчетата. Лек северен вятър откъм брега бе вдигнал насрещни вълни, но бялата лодка послушно следваше катера.

— Ако вятърът не се усили, няма страшно — каза капитанът от бреговата охрана. — Не тежи на буксира. Хубави лодки правеше тоя Роби. Схвана ли какво ломоти?

— Несвързани приказки — каза помощникът му. — Бълнува.

— Сигурно ще умре — каза капитанът. — Такава рана в корема. Дали той е убил четиримата кубинци?

— Кой знае. Попитах го, но не ме разбра какво му говоря.

— Да отидем пак да поговорим с него, а?

— Да хвърлим един поглед — съгласи се помощникът.

Оставиха рулевия да се оправя с мигалките и минаха в капитанската каюта зад щурвалната рубка. Там на желязната койка лежеше Хари Морган. Очите му бяха затворени, но щом като капитанът докосна широкото му рамо, той ги отвори.

— Как се чувствуваш, Хари? — попита капитанът.

Хари го погледна, но не отговори.

— Искаш ли нещо, момче? — запита капитанът.

Хари Морган продължаваше да го гледа.

— Не ви чува — каза помощникът.

— Хари — каза капитанът, — искаш ли нещо, момчето ми?

Той намокри една кърпа от шишето, което стоеше в гнездото си до койката, и навлажни силно напуканите устни на Хари Морган. Те бяха сухи и почернели. Хари Морган го погледна и проговори.

— Човек — каза той.

— Да — каза капитанът, — продължавай.

— Човек — каза Хари много бавно — няма… не може никакъв… няма изход.

После млъкна. Докато говореше, лицето му остана безизразно.

— Продължавай, Хари — подкани го капитанът. — Кажи ни кой го направи. Как стана?

— Човек — каза Хари, като го гледаше с тесните си очи на широкото скулесто лице и се опитваше да му обясни.

— Четирима души — опита се да му помогне капитанът.

Той пак намокри устните му и стисна кърпата, така че няколко капки се стекоха между тях.

— Човек — поправи го Хари и млъкна.

— Добре, човек — каза капитанът.

— Човек — каза Хари съвсем безизразно, много бавно, с пресъхнали уста. — Както стана сега… като дойде така… толкова.

Капитанът погледна помощника и поклати глава.

— Кой го направи, Хари? — попита помощникът.

Хари го погледна.

— Не се заблуждавай — каза той.

Капитанът и помощникът се надвесиха над него в очакване.

— Като да изпреварваш коли по стръмното. По оня път в Куба. По кой да е път. Навсякъде. Същото. Така ти идва. Така дойде. Тръгна. Още малко, ама не. Човек…

Той млъкна. Капитанът пак погледна помощника и поклати глава. Хари Морган го изгледа безизразно. Капитанът отново намокри устните му. Те оставиха кървава следа на кърпата.

— Човек — каза Хари Морган, като ги гледаше двамата. — Сам човек не може. Никой сега сам. — Замълча. — Както и да го… сам няма начин.

Той затвори очи. Много време му трябваше, за да го каже, и цял живот, за да го научи.

Сега отново лежеше с отворени очи.

— Ела — каза капитанът на помощника. — Наистина ли не искаш нищо, Хари?

Хари Морган го погледна, но не отговори. Беше им казал, а те не чуха.

— Пак ще дойдем — каза капитанът. — Спокойствие, момчето ми.

Хари Морган ги проследи с очи как излизат от каютата.

Зад щурвала в рубката отпред помощникът гледаше как се мръква и фарът „Сомбреро“ започва да мете морето с лъча си.

— Тръпки те побиват, като го слушаш да бълнува.

— Горкият — каза капитанът. — Е, вече наближаваме. Ще го закараме малко след полунощ. Ако не се наложи да забавим ход заради буксира.

— Как мислите, ще оживее ли?

— Не — отвърна капитанът. — Макар че кой знае.

Глава двадесет и четвърта

Хората се тълпяха по тъмната улица пред желязната порта, затваряща входа на старата база за подводници, превърната сега в пристан за яхти. Пазачът кубинец имаше заповед да не пуска никого и множеството напираше към оградата да погледа между железните пръчки към тъмната вода покрай кея, в която се отразяваха светлините на яхтите. Тълпата беше безмълвна, както може да бъде безмълвна само тълпата в Кий Уест. С лакти и плещи хората от яхтата си пробиха път към вратата, където беше пазачът.

— Ей, забранено е да се влиза! — каза пазачът.

— Хайде де. Яхтата ни е там.

— Вход забранен за всички значи — каза пазачът. — Отдръпни се!

— Не ставай глупак — каза един от мъжете, избута го и тръгна към кея.

Тълпата остана зад тях извън оградата, а дребничкият пазач смутено оправяше фуражката си, дългите си мустаци и поразрошения си авторитет. Искаше му се да има ключ, че да заключи голямата порта. Както крачеха бодро по наклона, мъжете видяха пред себе си, после отминаха група хора, които чакаха при кея на бреговата охрана. Без да им обръщат внимание, те продължиха покрай стоянките на другите яхти до стоянка номер пет, и под светлината на прожектора стигнаха до трапа и се качиха на тиковата палуба на „Ню Екзюма II“. Влязоха в каюткомпанията, настаниха се в кожените кресла край дългата маса с разхвърляни по нея списания и единият от тях позвъни на стюарда.

— Скоч със сода — каза той. — За тебе, Хенри?

— Същото — каза Хенри Карпентър.

— Какво искаше тоя кретен на вратата?

— Нямам представа — каза Хенри Карпентър.

Стюардът, с бяла куртка, донесе двете чаши.

— Пусни онези плочи, дето ги извадих след вечеря — каза мъжът, който се наричаше Уолъс Джонстън.

— Съжалявам, сър, но съм ги прибрал — каза стюардът.

— Да те вземат дяволите — изруга Уолъс Джонстън. — Тогава сложи новия албум с Бах.

— Веднага, сър — каза стюардът.

Той отиде при шкафа с плочите, извади един албум и тръгна с него към грамофона. Разнесоха се звуците на „Сарабанда“.

— Видя ли се днес с Томи Брадли? — попита Хенри Карпентър. — Аз го видях, като пристигна самолетът.

— Не мога да го понасям — каза Уолъс. — Нито него, нито оная курва жена му.

— Аз харесвам Елен — каза Хенри Карпентър. — Бива си я.

— Пробвал ли си я?

— Разбира се. Много е добра.

— Пари да ми дават, не мога с нея — каза Уолъс Джонстън. — И защо, за бога, живее тук?

— Имат хубава къща.

— Хубаво е това пристанище на яхт-клуба — малко и спретнато — каза Уолъс Джонстън. — Вярно ли е, че Томи Брадли е импотентен?

— Едва ли. За кого ли не го казват. Той просто е лишен от някои предразсъдъци — да не ти ги изреждам.

— А на нея всички й се изреждат.

— Тя е извънредно приятна жена — каза Хенри Карпентър. — Ще ти хареса, Уоли.

— Не вярвам — каза Уолъс. — Тя притежава всичко, което най мразя у една жена, а Томи Брадли е събрал в себе си всичко, което мразя у един мъж.

— Много си краен тая вечер.

— А ти никога не си краен, защото ти липсва целенасоченост — каза Уолъс Джонстън. — Не знаеш какво искаш. Дори не знаеш какво представляваш.

— Да не говорим за мен — каза Хенри Карпентър, докато палеше цигара.

— Защо?

— Примерно защото съм дошъл с теб на глупавата ти яхта и най-малко половината от времето правя каквото ти искаш, с което ти спестявам необходимостта да даваш пари на разни морячета, кондукторчета и какви ли не още изнудвачи, дето знаят какво представляват те и какво представляваш ти.

— Ама си в едно настроение — каза Уолъс Джонстън. — Знаеш, че никога не плащам на изнудвачи.

— Така е. Твърде стиснат си, за да плащаш. Вместо това имаш приятели като мен.

— Нямам други приятели като теб.

— Не бъди толкова мил — каза Хенри. — Тая вечер нямам настроение за това. Можеш да си послушаш Бах, да нагрубяваш стюарда, да се понапиеш и да си легнеш.

— Какво те е прихванало? — изправи се другият. — Защо ставаш толкова неприятен? Знаеш, че и ти не си стока.

— Знам — каза Хенри. — Утре ще съм добро другарче. Но това ми е тежка вечер. Не си ли забелязал, че нощем е различно? Или ако си достатъчно богат, вече няма разлика?

— Говориш като ученичка.

— Лека нощ — каза Хенри Карпентър. — Не съм нито ученичка, нито ученик. Отивам да си легна. Сутринта пак ще сме другарчета.

— Колко загуби? Затова ли си такъв мрачен?

— Проиграх триста.

— Ето какво било. Така си и знаех.

— Ти винаги всичко знаеш, нали?

— Виж какво, проиграл си триста…

— Проиграл съм повече.

— Какво?

— Голямата печалба — каза Хенри Карпентър. — Вечният приз. Сега играя на една машинка, дето не пуска повече джакпот[1]. Само че тая вечер се сетих за това. Обикновено гледам да не мисля за него. Сега ще отида да си легна, така че няма да те отегчавам.

— Не ме отегчаваш. Само че защо трябва да ме нагрубяваш?

— Защото съм грубиян и ти ме отегчаваш. Лека нощ. Утре всичко ще бъде наред.

— Ужасно си груб.

— Ще трябва да се примириш. Аз цял живот това правя.

— Лека нощ — каза Уолъс Джонстън обнадежден.

Хенри Карпентър не отговори. Слушаше Бах.

— Не си отивай така — каза Уолъс Джонстън. — Защо трябва да се палиш толкова?

— Хайде точка.

— Защо? И друг път си бил така и ти е минавало.

— Точка.

— Пий и ще те развесели.

— Не ми се пие и няма да ме развесели.

— Е, върви да спиш тогава.

— Отивам — каза Хенри Карпентър.

Такава беше онази нощ на „Ню Екзюма II“, екипаж — дванадесет души, капитан — Нилс Ларсен, пасажери — собственикът на яхтата Уолъс Джонстън, тридесет и осем годишен, магистър на изкуствата от Харвардския университет, композитор, източник на приходи — копринени предачници, неженен, intérdit de séjour à Paris[2], добре известен от Алжир до Бискра, и един гост, Хенри Карпентър, тридесет и шест годишен, магистър на изкуствата от Харвард, сегашен доход — двеста и петдесет долара месечна издръжка от наследство по майчина линия, управлявано от настойнически съвет, преди — четиристотин и петдесет долара месечно, когато банката, управляваща наследствения фонд, още не беше заменила едни ценни книжа с други, после вторите ценни книжа с едни не толкова ценни книжа и накрая с дялов капитал в една административна сграда, от които банката искаше да се отърве, защото акциите не носеха дивиденти. Дълго преди намаляването на доходите му за Хенри Карпентър казваха, че ако го пуснат от пет-десет хиляди метра без парашут, той ще се приземи невредим край трапезата на някой богаташ. Но това, че го издържат, той заплащаше с добрата си компания и макар че рядко, и то едва напоследък, изпадаше в настроения като тазвечерното и наговаряше такива неща; приятелите му от известно време усещаха, че той започва да се пропуква психически. Ако те не бяха доловили това с характерния за богатите усет и инстинктивното желание на глутницата да се освободи от болното животно, щом е невъзможно да го разкъса, той нямаше да падне дотам, че да приеме гостоприемството на Уолъс Джонстън. Така или иначе, сега Уолъс Джонстън с малко особените си наклонности беше последната опора на Хенри Карпентър, който открито търсеше разрив и така защищаваше позицията си по-добре, отколкото подозираше. Грубите му думи, явните признаци, че му е омръзнало и не може да се разчита на него, го правеха интересен и привлекателен за другия, който лесно можеше да се отегчи от една постоянна отстъпчивост, като се има предвид възрастта на Хенри Карпентър. Така Хенри Карпентър отлагаше със седмици, ако не и с месеци, своето неизбежно самоубийство.

Парите, с които според него нямаше смисъл да са живее, бяха със сто и седемдесет долара месечно повече от онези, с които рибарят Албърт Трейси издържаше семейството си допреди три дена, когато го убиха.

На другите яхти, швартовани към другите пасарелки на гребеновидния кей, имаше други хора с други грижи. На една от най-големите яхти — красива, черна, тримачтова баркентина — лежеше буден един шестдесетгодишен търговец на зърнени храни, разтревожен от съобщението, което беше получил от кантората си, за проверките, започнати от ревизорите на данъчното. В този час той обикновено вече беше удавил тревогите си в скоч и достигнал състоянието, когато се чувствуваше закоравял и безогледен като старовремските крайбрежни пирати, с които действително имаше много общо по характер и нравственост. Но лекарят му беше забранил всякакъв алкохол за един месец, по-точно за три месеца — с други думи, бяха му казали, че до една година алкохолът ще го убие, ако не престане да пие поне за три месеца, поради което той нямаше да пие един месец — и сега той се тревожеше, защото, докато беше в града, му се обадиха от данъчното да го питат къде точно отива и дали възнамерява да напусне териториалните води на Съединените щати.

Той лежеше по пижама в широкото легло, подложил под главата си две възглавници, и се опитваше да чете на малката нощна лампа, но не можеше да се съсредоточи върху книгата — описание на пътешествие до Галапагос. Никога не бе водил жени в това легло. Ходеше в каютите им, после се прибираше. Това беше частната му каюта, така лично негова, както и кантората му. Никакви жени тук. Когато имаше нужда от жена, отиваше при нея и свърши ли, свършено, а сега, когато беше свършил завинаги, умът му имаше онази студена яснота, която едно време идваше след това като последица. Той лежеше, лишен от отпускащото замрежване, от химическия кураж, които толкова години бяха облекчавали ума и топлили сърцето му, и се питаше какво ли са открили от данъчното, какво ще преиначат, какво ще приемат като законно и какво — като укриване на приходи. Не се боеше от тях, само ги мразеше, тях и властта, която нагло щяха да упражнят, за да стопят собствения му мъничък резерв от закоравяла, устойчива жилава наглост — единственото ценно нещо, което беше натрупал, — и ако сполучат да го уплашат, да го съсипят.

Мисълта му не боравеше с отвлечени понятия, а със сделки, продажби, трансфери и подкупи. Боравеше с акции, с цифри, означаващи бали и хиляди бушели, с опции, холдингови дружества, тръстове и филиали и като ги прекарваше през главата си, знаеше — такива неща могат да се разкрият, че той години да няма мира. Не се ли спогодят — лошо. Навремето не би се тревожил, но нямаше я някогашната му настървеност — ни за борба, ни за друго, и сега беше сам на голямото, широко, старо легло и не можеше нито да чете, нито да спи.

Беше се развел с жена си преди десет години, след като двадесет години бяха спазвали външно благоприличие, и той никога не бе почувствувал липсата й, нито я бе обичал. Беше започнал с нейните пари, тя му беше родила двама синове, и двамата глупави като нея. Той се бе държал като добър съпруг, докато парите, които натрупа, станаха двойно повече от първоначалния й капитал и тогава си позволи да не я забелязва повече. Когато парите му достигнаха тази цифра, нейните главоболия, оплаквания и намерения престанаха да му досаждат. Той просто не им обръщаше внимание.

Имаше дарба за спекулант: притежаваше необикновена сексуалност, а тя дава увереността, присъща на добрия играч, и още здрав разум, превъзходен математически ум, постоянен, но сдържан скептицизъм, чувствителен към надвисващите беди, както точен анероиден барометър към атмосферното налягане, усет за момента, предпазващ го от опити да налучка пода или тавана. Към това се прибавяше липса на морални задръжки и умението да се харесва на хората, без да ги обича или да им се доверява, като в същото време можеше да ги убеди, че им е сърдечен приятел — не безкористен приятел, а приятел, който е толкова заинтересован да успеят, че автоматически става техен съучастник. Всичко това, заедно, с неспособността да изпитва угризения или състрадание, го беше извело там, където бе сега. И ето че лежеше в своята копринена пижама на райета, покриваща старческите му гърди, издутото коремче, онова, което някога бе гордостта му — вече несъразмерно голямо и безполезно малките му измършавели крака, лежеше в един креват и не можеше да заспи, защото за първи път се каеше.

Каеше се, че бе преиграл с хитрините си преди пет години. А можеше да си плати данъците, без да прави фокуси, и ако ги беше платил, сега щеше да е наред. Лежеше и се разкайваше, докато заспа. Но тъй като разкаянието беше намерило пукнатина и бе започнало да прониква през нея, той не знаеше, че спи, защото умът му продължаваше да работи като буден. Така че нямаше да си отпочине, а на неговата възраст това скоро щеше да го довърши.

Беше свикнал да казва: „Не съм вчерашен, че да се тревожа“, а сега така се насилваше да не се тревожи, че не можеше да заспи. Пропъждаше тревогите, докато заспи, но тогава те се връщаха — стар човек, лесна плячка.

Нямаше защо да се тревожи какво е причинил на хиляди хора, докъде ги е докарал или как са свършили, кой се е изнесъл от къщата си в Лейк Шор[3], за да държи пансионче в Остин[4], чия дъщеря, вместо да тръгне на първите си балове, е тръгнала да става сестра — ако й провърви — в някой зъболекарски кабинет, кой свършва като нощен пазач след последния завой на шестдесет и три годишен жизнен път, кой се е застрелял в ранна утрин преди закуска, кое от децата му го е намерило и каква гледка е видяло, кой сега се качва на въздушната железница от Бъруинди[5] и се опитва да продава — ако му дадат да продава — първо облигации, после автомобили, след това — от врата на врата — домакински уреди и принадлежности („Не щем амбулантни търговци, махай се!“ — тръшват му вратата в лицето), докато за разлика от баща си — полетял от четиридесет и втория етаж безшумно като орел, пикиращ с прибрани крила — той стъпва на третата релса[6] пред влака Аурора — Елджин, а джобовете на пардесюто му все още са натъпкани с непродаваемата комбинирана яйцеразбивачка-плодоизстисквачка. („Само една демонстрация, госпожо. Закрепвате я тука, завинтвате тази принадлежност ей така. Гледайте сега.“ — „Не, не ми трябва.“ — „Само я опитайте.“ — „Не ми трябва, вървете си“.) И така, той излиза на тротоара пред дървените къщи, пустеещите дворове и оголените елши, където никой не желае такъв уред, нито нещо друго, и улицата извежда до коловоза на линията Аурора — Елджин.

Някои предпочитаха дългото падане от прозореца на апартамента или кантората, други сядаха спокойно в гаража за две коли и пускаха мотора, трети оставаха верни на традиционните „Колт“ или „Смит енд Уесън“ — тези добре конструирани уреди, които премахват безсъние и угризения, лекуват рак, избавят от фалит и с едно свиване на показалеца гръмко ти проправят изход от безизходни положения, тия възхитителни американски изделия, тъй удобни за носене, тъй безотказни, така ефикасно прекратяващи американската мечта, когато от съновидение тя стане кошмар, и само едно неудобство — после близките трябва да чистят бъркотията.

Хората, които разори, бяха прибягвали до тези различни изходи, но това не го бе тревожило. Все някой трябваше да изгуби, да не е вчерашен, че да се тревожи.

Не, няма защо да мисли за тях, нито за страничните последици от всеки успешен удар — за да спечели един, друг трябва да загуби. Да не си вчерашен, че да се тревожиш. Стига му и тая мисъл колко по-добре щеше да е, ако преди пет години не беше прекалил с хитрините, а на неговата възраст мислите защо постъпих така, а не иначе не след дълго отварят пробойна, през която шурват тревогите. Какво ще се тревожи, да не е вчерашен. Та нали за всяка тревога той има лек — скоч със сода. По дяволите лекарските съвети. И така, той звъни на сънния стюард да му донесе едно, изпива го и не е вече вчерашен. Освен за смъртта.

А на съседната яхта спи едно приятно, скучно и порядъчно семейство. Съвестта на бащата е чиста и той спи здрав сън, легнал по хълбок, в рамката над главата му един клипер се носи под напора на вятъра, нощната лампа свети, книгата е паднала до леглото. Майката спи дълбоко и сънува градината си. Тя е на петдесет години, но е хубава, здрава, добре поддържана жена, която изглежда привлекателна в съня си. Дъщерята сънува годеника си, който пристига с утрешния самолет, върти се в съня си, смее се на нещо и без да се пробужда, свива се като котенце, докато коленете й почти опират брадичката. Тя е къдрава и русокоса, с нежно хубавичко лице и в съня си прилича на майка си като момиче.

Те са щастливо семейство и се обичат. Бащата е достоен гражданин, човек заслужил, противник на сухия режим, не е фанатик, великодушен е, умее да се поставя на мястото на другия и почти никога не излиза от кожата си. Екипажът на яхтата е добре платен, добре хранен и удобно настанен. Всички ценят собственика и обичат жена му и дъщеря му. Годеникът е от братството „Череп и кости“, получил е най-много гласове за успех и популярност[7], все още мисли повече за другите, отколкото за себе си, и поради това — твърде добър за което и да е момиче, с изключение на такова мило момиче като Франсис. Вероятно той и за Франсис е прекалено добър, но ще минат години, докато Франсис разбере това, а с малко късмет може и никога да не го разбере. Абсолвентите, които са на висота в „Черепи кости“, рядко са на висота и в кревата, но за такова мило момиче като Франсис намерението е толкова важно, колкото и изпълнението.

Както и да е, сега всички те спят спокойно. А откъде са дошли парите, които са ги направили толкова щастливи и които те използуват така полезно и приятно? Парите идват от продажбата на милиони бутилки с едно нещо, което всеки употребява и което струва на производителя три цента литърът, а се продава един долар половинката, петдесет цента четвъртинката и двадесет и пет цента стограмовката. Но най-икономично е да купуваш половинката и ако получаваш десет долара седмично, за теб тя е толкова достъпна, колкото и за милионера, купуващ качественото. Дава обещания ефект и още нещо в добавка. Благодарните потребители от цял свят не престават да пишат какви нови приложения са му открили, а пристрастените са му верни както годеникът Харолд Томпкинс на „Череп и кости“ или Станли Болдуин[8] на Хароу. Няма самоубийства, когато парите се печелят по този начин, и всички спят здрав сън на яхтата „Алзира III“ с капитан Джон Джейкъбсън, екипаж — четиринадесет души, пасажери — собственикът и семейството му.

На кей номер четири има една десетметрова йола с двама от онези триста двадесет и четирима естонци, които са плъзнали по света с ветроходни яхти от осем до единадесет метра и изпращат кореспонденции до естонските вестници. Тези пътеписи са много популярни в Естония и авторите им получават между долар и долар и тридесет цента за колонка. Тези дописки са същото, което са бейзболната и футболната хроника за американските вестници, и излизат в рубриката „Саги за нашите безстрашни пътешественици“. В топлите морета няма да намериш що-годе добре уреден яхт-клуб без поне двама загорели и изрусели естонци, които чакат хонорара за последната си дописка. Пристигне ли чекът, заминават за друго пристанище и написват друга сага. И са щастливи. Почти толкова щастливи, колкото хората на „Алзира III“. Хубаво е да си безстрашен пътешественик.

На „Иридия IV“ спят един професионален зет на свръхбогаташи и любовницата му Дороти, жената на високоплатения холивудски режисьор Джон Холис, чийто мозък е на път да надживее черния му дроб, поради което му предстои накрая да се обяви за комунист, за да спаси душата си, тъй като вътрешностите му са твърде прогнили, за да бъдат спасени. Зетят, едър, красив като рекламен афиш, лежи по гръб и хърка, но Дороти Холис, жената на режисьора, е будна, облича халата, излиза на палубата и поглежда отвъд тъмните води на пристанището към светлеещата линия на вълнолома. Хладно е на палубата, вятърът развява косите й, тя ги приглажда над загорялото си чело и се загръща в халата, а зърната на гърдите й са настръхнали от студа. Иззад вълнолома се появяват светлинките на катер. Тя ги гледа как се приближават равномерно, скоро катерът стига до входа на заливчето, прожекторът над рубката светва, лъчът се плъзва по водата, заслепява я, отминава и се спира при стоянката на бреговата охрана, където осветява групата чакащи и новата, черна, лъскава линейка на погребалното бюро, която служи и за катафалка.

Добре ще е да взема луминал, мисли си Дороти. Трябва да поспя. Горкият Еди се е насмукал като кърлеж. Не е безразличен към мен, напротив, и е много мил, но така се насмуква, че веднага заспива. Толкова е мил. Разбира се, ако се омъжа за него, той ще тръгне с други. Но все пак е мил. Бедничкият, как се е напил. Дано не му е лошо на сутринта. Ще си изчеткам косата и ще поспя. Приличам на вещица. Искам да съм красива заради него. Той е мил. Трябваше да си доведа камериерка. Но нямаше как. Дори и Бейто не можех да взема. Как ли се чувствува бедничкият Джон? О, и той е мил. Дано му е по-добре. Горкият му черен дроб. Да бях там да се погрижа за него. Трябва да отида да поспя, че утре да не приличам на плашило. Еди е мил. И Джон с неговия черен дроб също. О, бедният му черен дроб. Еди е мил. Само да не се беше напивал така. Какъв е едър, весел, чудесен във всяко отношение. Утре може да не се напие толкова.

Тя слезе долу в каютата си, седна пред огледалото и започна редовните сто сресвания с четка. Усмихваше се на себе си в огледалото, докато дългата остра четка минаваше през хубавите й коси. Еди е мил. Да, мил е. Само да не се беше напил толкова. На мъжете все им има по нещо. Виж например черния дроб на Джон. Не можеш да го видиш, разбира се, сигурно изглежда ужасно. Добре, че не се вижда. Макар че в мъжа всъщност няма нищо грозно. Колко са смешни, като си мислят, че са грозни. Но пък черният дроб? Ами бъбреците? Бъбреци en brochette[9]. Колко бъбрека имаше човек? Два. И всичко е по две, с изключение на стомаха и сърцето. И мозъкът е един, разбира се. Готово. Сто сресвания. Обичам да си разресвам косата. Това е почти единственото, дето хем да е полезно, хем приятно да го правиш. От нещата, които човек прави сам, естествено. О, Еди е мил. Дали да не отида при него? Не, много е пиян. Горкото момче. Ще взема луминал.

Тя се погледна в огледалото. Беше извънредно красива, с изящна фигурка. О, ставам, помисли си тя. Не навсякъде съм еднакво добре, но ставам засега и още някое време. Във всеки случай трябва да се поспи. Обичам да спя. Да можеше веднъж поне да ми дойде онзи здрав, естествен сън, дето го имахме като деца. Но това е — порастваш, омъжваш се, раждаш, пиеш без мярка, после правиш неща, дето не трябва. Но мисля, че имаш ли здрав сън, едва ли ще ти навредят. Освен прекомерното пиене, разбира се. Горкият Джон и черният му дроб. И Еди. Във всеки случай Еди е много мил. Сладур. Я да взема луминала.

Тя направи гримаса на отражението си в огледалото и прошепна:

— Я си вземи луминала.

Взе си луминала с чаша вода от хромираната гарафа-термос на шкафчето до леглото. Действува зле на нервите, помисли си тя. Но трябва да се спи. Какъв ли щеше да е Еди, ако бяхме женени? Сигурно щеше да тича подир някоя по-младичка. Навярно са така устроени, че и те като нас не могат иначе. На мен то ми е нужно, при това да е много, и ми идва добре, и няма значение дали е със същия или с някой нов. Важното е да го имаш и винаги ще ги обичаш, щом ти го дават. Дори да ти го дава един и същ. Но те не са устроени така. Искат да е друга, или по-млада, или някоя, дето не е за тях, или която прилича на някоя друга. Или ако си чернокоса, искат руса. Ако си руса, хукват подир червенокоса. А ако си червенокоса, ще търсят кой знае какво. Сигурно еврейка, а като се наситят, ще искат китайка или някоя, дето не й е на така, ами на иначе. Знам ли? Може пък чисто и просто да се изморяват. Не можеш да им се сърдиш, че са такива, но и аз не съм виновна, дето Джон е изпил толкова много, че сега не го бива. Биваше го. Чудесен беше. И как още. Наистина. И Еди. Но сега е пиян. На път съм да стана кучка. А може вече да съм станала. Съмнявам се дали човек усеща кога е минал границата. Освен ако не ти го кажат най-близките приятелки.[10] Мистър Уинчъл[11] мълчи по въпроса. А няма да е лошо да го включи в новините. Кучкоразгонване: Мисис Джон Холис се е разгонила по южното крайбрежие. По-интересно е от окучванията[12]. И по-разпространено. Но и женското тегло не е малко. Колкото по-добре се държиш с един мъж, колкото повече му показваш, че го обичаш, толкова по-скоро му омръзваш. На мъжа, дето е истински мъж, много жени му дай, но пък е уморително да се мъчиш да бъдеш много жени едновременно. И накрая какво — и това ще му омръзне и някоя никаквица ще ти го отмъкне. Накрая всички ставаме кучки, но кой е крив? Кучките се забавляват най-добре, но голяма празноглавка трябва да си, за да бъдеш както трябва кучка. Като Елен Брадли. Глупава, добронамерена и пълна егоистка, затова е както трябва. Сигурно и аз вече съм кучка. Казват, ти самата Не си даваш сметка и все си мислиш, че не си. Навярно има мъже, дето няма да им омръзнеш и все ще те харесват. Сигурно има. Но къде са? Тези, които познаваме, са израсли с погрешни представи. Дай да не ровим в това сега. Само това не — да си припомняш всички тия танци и разходки с автомобил. Дано подействува тоя луминал. Господ да го убие и Еди. Нямаше защо да се напива толкова. Не беше честно. Никой не е крив, че природата го е направила такъв, но какво общо има това с напиването. Сигурно съм кучка и половина, но ако лежа така, без да мигна цяла нощ, ще полудея, а ако взема много от това проклето лекарство, утре цял ден ще ми е зле. Пък и то понякога не действува, и все едно ще бъда кисела и раздразнителна. О, какво пък, защо не? Не обичам така, но какво да се прави? Какво да направиш освен — хайде, давай, макар че, но все пак, о, какъв е сладък, не, не е, аз съм сладка, да, сладко е, сладко ми е, така сладко, сладко и не исках, но какво да правя, правя го вече, той е сладък, не, не е, дори не е тук, аз съм тук, винаги съм тук, тази, дето няма къде да върви, не, никога. Мила, сладка. Да, сладка си. Сладка, сладка, сладка. О, колко сладка. И ти си аз. Това е и толкоз. Защо не винаги? Както сега. Готово. Добре. Е, какво пък? Какво толкова по-различно? Щом ми е хубаво, значи няма нищо лошо. А ми е хубаво. Само че ми се доспа. Ако се събудя, ще го направя пак, преди да съм се разсънила.

И тя заспа, като си спомни, вече в просъница, да се обърне така, че да не лежи на възглавницата по лице. Колкото и да й се спеше, не забравяше, че е лошо за лицето да го зариваш във възглавницата, когато спиш.

В пристанището имаше още две яхти, но на тях всички спяха, когато катерът на бреговата охрана довлече при тъмния кей „Барабела“, лодката на Фреди Уолас, и швартова на стоянката.

[1] Някога на игралните автомати в залите за пачинко е стоял надпис с началните стихове на песента „Играчът на пачинко“, който улучил печелившата комбинация за джакпот (голямата печалба, при която се изсипват всичките монети от машината). Песента започва с думите: „Голямата печалба, вечният приз…“ — Б.пр. ↑

[2] Пребиваването му в Париж забранено (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Квартал на богатите в Чикаго с изглед към Мичиганското езеро. — Б.пр. ↑

[4] Краен квартал в стария Чикаго. — Б.пр. ↑

[5] Чикагско предградие. — Б.пр. ↑

[6] Контактната релса на електрическата железница. — Б.пр. ↑

[7] Не само в елитното студентско братство Scull and Bones („Череп и кости“), но и във всеки випуск и всеки клас се избира с гласуване кой е най-популярен и за кого има най-голяма вероятност да сполучи в живота. — Б.пр. ↑

[8] Министър-председател на Великобритания до 1937 г., учил, както мнозина други от управляващия елит, в колежа Хароу. — Б.пр. ↑

[9] На шиш (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Алюзия за рекламен текст: „Дори най-добрите й приятелки няма да й го кажат“ — и подразбира се, че тя трябва да употребява дезодориращ сапун марка… — Б.пр. ↑

[11] Уолтър Уинчъл списвал колонката със светската хроника в някои вестници, поддържал и рубрика по радиото. — Б.пр. ↑

[12] Светската хроника включва раздел в кои известни семейства се е родило бебе, от какъв пол е, колко тежи. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и пета

Хари Морган не усети, когато от кея подадоха носилка — двама души я придържаха на палубата на сивия катер под лампата пред капитанската каюта, докато други двама го вдигнаха от койката на капитана, изнесоха го с несигурни стъпки и го положиха на носилката. Той беше в безсъзнание от привечер и едрото му тяло потъна дълбоко в платното на носилката, когато четиримата мъже го понесоха към кея.

— Вдигай сега.

— Дръж му краката да не се изхлузи.

— Вдигай.

Сложиха носилката на кея.

— Как е, докторе? — попита шерифът, когато мъжете вкараха носилката в линейката.

— Жив е — отвърна докторът. — Само това може да се каже.

— Откакто го взехме, или бълнува, или е в безсъзнание — каза боцманът, който командуваше катера на бреговата охрана. Беше нисък, набит мъж, с очила, които проблясваха под светлината на лампата. Беше небръснат. — Окасапените кубинци са отзад на моторницата. Оставихме всичко както си беше. Не сме пипали нищо. Само преместихме двамата, които можеха да паднат зад борда. Всичко е както си беше. Парите и револверите. Всичко.

— Елате — каза шерифът. — Можете ли да осветите с някой прожектор отзад?

— Ще ги накарам да включат един към кея — каза началникът на пристанището и отиде за прожектор и кабел.

— Елате — каза шерифът и ги поведе към кърмата с фенер в ръка. — Искам да ми покажете точно как ги намерихте. Къде са парите?

— В тези две чанти.

— Колко са?

— Не знам. Отворих едната и като видях, че са пари, пак я затворих. Не исках да ги пипам.

— Правилно — одобри шерифът. — Съвсем правилно.

— Всичко е както си беше, само дето двата трупа ги свалихме от бензиновите резервоари в кубрика да не се изтърколят зад борда и качихме тоя вол Хари да го сложим в моята койка. Мислех, че няма да го докараме жив. Много е зле.

— През цялото време ли беше в безсъзнание?

— Най-напред бълнуваше — отвърна боцманът. — Но не му се разбираше какво казва. Слушахме, слушахме, ама нищо свързано. После загуби съзнание. Това е картинката. Всичко е както си беше, само този, легналият на хълбок, дето прилича на негър, е там, където лежеше Хари. Той беше на пейката над десния резервоар и висеше през комингса, а другият черен до него беше на другата пейка, лявата, свит по лице. Внимавайте. Никой да не пали кибрит. Пълно е с бензин.

— Трябваше да има още един убит — каза шерифът.

— Само тия бяха. Парите са в тези чанти. Оръжията са където си бяха.

— Я да извикаме някой от банката да присъствува, когато отваряме чантите — каза шерифът.

— Окей — съгласи се боцманът. — Добра идея.

— Можем да занесем чантите в моята канцелария и да ги запечатаме.

— Това е добра идея — каза боцманът.

В светлината на прожектора зеленобялата лодка лъщеше като току-що боядисана. Това беше от росата по палубата и покрива на рубката. Личеше си, че дупките в бялата боя са пресни. Прозрачната вода зад кърмата зеленееше под лъча, а край стълбовете се навъртаха рибки.

В кубрика подпухналите лица на убитите лъщяха под светлината, тук-там като лакирани с кафяво от засъхналата кръв. Около мъртвите бяха пръснати гилзи калибър 45, а томпсънът лежеше на кърмата, където го беше оставил Хари. Двете кожени чанти, в които бяха парите, стояха подпрени на единия от бензиновите резервоари.

— Като я взехме на буксир, мина ми през ума дали да не кача парите на борда — каза боцманът. — После си казах, я по-добре да оставя всичко както си е, щом още не се е развалило времето.

— И правилно, така е трябвало — одобри шерифът. — Само че какво е станало с другия рибар, Албърт Трейси?

— Не знам. Всичко си беше така, само дето ги преместихме тия двамата — каза боцманът. — Надупчени са на решето, освен онзи, дето лежи на гръб под щурвала. Той е застрелян в тила. Куршумът е излязъл от челото. Можете да видите какво е направил.

— Същият, който приличаше на момченце — каза шерифът.

— Сега на нищо не прилича — каза боцманът.

— Онзи, едрият, беше с автомата. Той уби адвоката Робърт Симънс — каза шерифът. — Какво ли се е случило? Как, дявол да го вземе, са се изпозастреляли всички?

— Може да са се сбили — предположи боцманът. — Сигурно са се скарали как да си поделят парите.

— Ще ги покрием до сутринта — каза шерифът. — Аз ще взема чантите.

После, докато още бяха в кубрика, по кея край катера на бреговата охрана дотича една жена, а след нея се зададе и тълпата. Жената беше мършава, не млада, занемарените й коси висяха на тила от полуразпиления кок. Като видя телата в кубрика, тя нададе писък. Стоеше на кея, отметнала глава назад, и пищеше, а две други жени я държаха за ръцете. Тълпата, която се беше приближила зад нея, я заобиколи и започна да наднича в лодката.

— Проклятие — изруга шерифът. — Кой остави портата отворена? Дайте нещо да покрием телата — одеяла, чаршафи, каквото и да е. И да разпръснем тълпата.

Жената млъкна и погледна лодката, после вдигна глава и нададе нов писък.

— Къде са го сложили? — попита една от жените до нея. — Къде са сложили Албърт?

Жената, която пищеше, пак млъкна и погледна лодката.

— Няма го тука — каза тя. — Хей, Роджър Джонсън — викна тя на шерифа. — Албърт къде е? Къде е Албърт?

— Няма го тук, мисис Трейси — каза шерифът.

Жената пак отметна глава и писна, жилите на мършавата й шия се издуха, ръцете й се свиха в юмруци, главата й се разтресе.

Отзад тълпата напираше, хората се блъскаха с лакти, за да се промушат до ръба на кея.

— Отмести се. Дай и на другите да видят!

— Ще ги покрият.

И на испански:

— Дай да мина. И аз да видя. Hay cuatro muertos. Todos son muertos.[1] Чакай да видя.

Сега жената пищеше:

— Албърт! Албърт! Боже мой, къде е Албърт?

В задния край на тълпата двама млади кубинци, които току-що бяха дошли и не можеха да се проврат, отстъпиха няколко крачки, засилиха се и се хвърлиха заедно напред.

Предната редица на тълпата се залюля, пристъпи до ръба, пищящата мисис Трейси и двете жени, които я подкрепяха, залитнаха, надвесиха се над водата, мъчейки се отчаяно да запазят равновесие, двете с неистови усилия се закрепиха, а мисис Трейси, която продължаваше да пищи, падна в зелената вода и писъкът й премина в плискане и бълбукане.

Двама души от бреговата охрана се хвърлиха в прозрачнозелената вода, където мисис Трейси пляскаше под светлината на прожектора. Шерифът се надвеси от кърмата с канджата и — бутана от двамата мъже, дърпана от шерифа за ръцете — накрая успяха да я изтеглят на лодката. От тълпата никой не се помръдна да й помогне и застанала цялата мокра на кърмата, тя се обърна към тях, размаха юмруци и кресна:

— Мръшничи! Кушета! — После надникна в кубрика и зави: — Албърт, къде е Албърт?

— Няма го на лодката, мисис Трейси — каза шерифът, намятайки я с едно одеяло. — Успокойте се, мисис Трейси. Бъдете смела.

— Жъбите — каза мисис Трейси трагично. — Ишгубих ши жъбите.

— Утре сутринта ще се гмурнем да ги извадим — каза боцманът на бреговия катер. — Ще ги намерим.

Хората от бреговата охрана се бяха качили на кърмата. От тях се стичаше вода.

— Хайде, да вървим — каза единият. — Студено ми е.

— Добре ли сте, мисис Трейси? — попита шерифът, като я загръщаше с одеялото.

— Добле? — каза мисис Трейси. — Добле?

И като сплете ръце и отметна глава, тя писна още по-силно. Мъката й беше непоносима.

Тълпата я слушаше почтително смълчана. Мисис Трейси беше необходимият звуков съпровод към гледката на мъртвите бандити, които шерифът и един от помощниците му покриваха сега с одеяла на бреговата охрана, затулвайки най-голямото зрелище, което градът беше виждал от годината, когато линчуваха Исленьо преди години на „Каунти Роуд“ и после го окачиха на един телеграфен стълб срещу фаровете на автомобилите, с които бяха дошли да гледат.

Хората от тълпата бяха разочаровани, когато покриха труповете, но все пак само те от целия град ги бяха видели. Бяха видели как мисис Трейси падна във водата, а преди да влязат, бяха видели как откараха Хари Морган във флотската болница. Когато шерифът нареди да напуснат пристанището за яхтите, те се разотидоха доволни. Разбираха колко са привилегировани.

През това време жената на Хари Морган и трите й дъщери чакаха на една скамейка в приемната на флотската болница. Трите момичета плачеха, а Мария хапеше една кърпичка. Откъм пладне очите й сякаш бяха пресъхнали.

— Татко е прострелян в корема — каза едното от момичетата на сестра си.

— Ужасно — каза сестричката.

— Тихо — сряза ги най-голямата. — Моля се эа него. Не ме прекъсвайте.

Мария не казваше нищо, тя само седеше и хапеше кърпичката и долната си устна.

След малко излезе лекарят. Тя го погледна, а той поклати глава.

— Може ли да вляза? — запита тя.

— Не още — каза той.

Тя отиде при него.

— Край ли?

— Боя се, че да, мисис Морган.

— Може ли да вляза да го видя?

— След малко. Още е в операционната.

— О, боже! — възкликна Мария. — О, божичко! Ще заведа момичетата вкъщи. После ще се върна.

Гърлото й изведнъж се сви на буца, в него нещо така заседна, че не можеше да преглътне.

— Елате, момичета — каза тя.

Трите момичета я последваха към старата кола, тя седна зад волана и включи мотора.

— Как е татко? — попита едно от момичетата. Мария не отговори.

— Мамо, как е татко?

— Не говорѝ — каза Мария. — Просто не се обаждай.

— Но…

— Млъкни, мило — каза Мария. — Млъкни и се моли за него.

Момичетата отново се разплакаха.

— Проклетници — каза Мария. — Не плачете така. Казах молете се за него.

— Молим се — каза едно от момичетата. — От болницата насам не съм престанала.

Когато свърнаха по протрития бял корал на „Роки Роуд“, фаровете осветиха един мъж, който залиташе пред тях. Някой пиян нещастник, помисли си Мария. Някой пиян проклет от бога нещастник. Отминаха го. По лицето му имаше кръв. Той продължи да крачи неуверено в мрака, след като светлините на колата се скриха. Това беше Ричард Гордън, който се прибираше.

Мария спря колата пред вратата на къщата.

— Вървете да спите, момичета — каза тя. — Качвайте се да спите.

— Ами татко? — попита едно от момичетата.

— Не говорѝ — каза Мария. — За бога, недей да ми говориш!

Тя обърна колата и подкара назад към болницата.

Щом стигна в болницата, Мария Морган взе стълбите на един дъх. В преддверието налетя на доктора, който се зададе от остъкления портал. Той беше уморен, тръгваше си.

— Отиде си, мисис Морган — каза той.

— Умря ли?

— Умря на масата.

— Може ли да го видя?

— Да — отвърна докторът. — Отиде си много спокойно, мисис Морган. Не го боля.

— О, по дяволите! — каза Мария и сълзите потекоха по бузите й. — О! — простена тя. — О, о, о!

Докторът сложи ръка на рамото й.

— Не ме докосвайте — каза Мария и добави: — Искам да го видя.

— Елате — каза докторът.

Той я поведе по коридора и двамата влязоха в една бяла стая. Хари Морган лежеше на маса с колелца, върху голямото му тяло имаше чаршаф. Светлината беше много силна и не хвърляше сенки. Мария спря на вратата, стъписана от ярката светлина.

— Никак не страда, мисис Морган — каза докторът.

Мария не даде признак да го е чула.

— Божичко! — проплака тя. — Виж проклетото му лице!

[1] Има четирима мъртви. Всички са мъртви (исп.). — Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Не знам, мислеше си Мария Морган, седнала на масата в кухнята, може би ако опитам да живея така — ден за ден, нощ за нощ, — след време ще свикна. Но тия проклети нощи. Да обичах повече момичетата, друго щеше да е. Но не ги обичам. Все пак трябва да направя нещо за тях. Трябва да започна нещо. Може би това, дето съм като мъртвец отвътре, минава. И какво от това? Но трябва да се заловя за нещо. Днес стана седмица. Страх ме е, че ако нарочно продължавам да си мисля за него, ще стигна дотам, че да не мога да си спомня как изглеждаше. Как се изплаших по едно време, че не мога да си спомня лицето му. Трябва да се заловя за някаква работа, колкото и да ми е тежко. Да беше оставил малко пари или ако бяха дали награда, щеше да е по-добре, ама нямаше да ми стане по-леко. Първото нещо — да се опитам да продам къщата. Тия копелета, дето го застреляха. Ах, тия мръсни копелета! Само това чувствувам. Мразя ги и ми е празно отвътре. Празна съм като празна къща. Трябва да почна нещо. Трябваше да отида на погребението. Но не можах. Все пак трябва да се заловя за нещо. Който умре, повече не се връща.

А пък какъв беше наперен и силен, и бърз, като някакво рядко животно. Само като го гледах как се движи, и ми ставаше нещо. През всичкото време бях тъй щастлива, че е мой. Лош късмет му излезе в Куба. После от лошо по-лошо, докато кубинец го уби. Кубинците носят нещастие на бедняците по брега. Носят нещастие на всички. И много черни имат там. Помня как ме заведе в Хавана, когато припечелваше добре, как се разхождахме в парка и един черен ми каза нещо, и Хари го удари, на онзи му падна сламената шапка, а пък Хари я взе и така я запрати, че тя отлетя на половин пряка и едно такси мина отгоре й. Така се смях, че ме заболя коремът.

Тогава за първи път си изрусих косата в онзи козметичен салон на Прадо. Занимаваха се с мен цял следобед, тя нали е толкова черна, че отначало не искаха да се захващат, а и мен ме беше страх, че ще изглеждам ужасно, ама все им викам: „Не може ли още малко по-светла?“, и човекът маже ли, маже с оная оранжева клечка с памук на края, топва в купата, пълна с нещо, което като че дими, ще кажеш, че се изпарява, и с гребена — кичур по кичур, маже, разресва, суши, а аз седя и сърцето ми се свива, и хем ме е страх, хем пак повтарям: „Вижте дали не може още малко по-светла.“

Накрая онзи вика: „Мадам, по-светла не мога, оттук нататък вече става опасно.“ После я изми с шампоан и я накъдри, а мен ме е страх да се погледна, викам си: „На какво ли приличам?“, а той я сресва на крив път и я вдига покрай ушите с къдричките на тила, пък тя нали е още мокра, не знам как ми стои, освен че ми стои другояче, и като се погледнах, не мога да се позная, и още неизсъхнала, сложи й той една мрежа и ме тури под сешоара. А мен все ме е страх. После, щом свърши със сешоара, той махна мрежата и фуркетите и като я разреса — същинско злато.

На излизане от салона се погледнах в огледалото, а тя така блести на слънцето и толкова мека и копринена, че като пипнах, не можах да повярвам и дъхът ми спря.

Тръгнах по Прадо към кафенето, дето ме чакаше Хари. Бях така възбудена, отвътре ми е едно такова особено, аха-аха да припадна, пък той, като ме видя, че идвам, стана и не може очи да откъсне от мен. И гласът му такъв дрезгав и особен, като каза: „Господи, каква си красива, Мария!“ А аз му казах: „Харесваш ли ме руса?“ А той: „Няма какво да приказваме. Да вървим в хотела.“ А аз казах: „Добре, щом е така. Да вървим.“ Тогава бях двадесет и шест годишна.

Той винаги беше такъв с мен и аз бях такава с него. Казваше, че не е имал жена като мен, а и аз знам, че мъж като него няма. Така ми е ясно, че повече не може, а сега той е мъртъв.

Сега трябва да се заловя за нещо. Знам, че трябва. Но като си имала такъв мъж и някакъв въшлив кубинец го застрелва, не можеш да почнеш изведнъж, понеже всичко отвътре ти е мъртво. Не знам какво да правя. Друго беше, когато го нямаше, защото е на път. Тогава той винаги се връщаше, а сега цял живот сама. И съм дебела и грозна, и стара, и него го няма да ми каже, че не съм. Сега трябва да си плащам за мъж, но само ще се разочаровам. Тъй е тя и няма как иначе.

Толкова беше добър с мен проклетникът и можеше да се разчита на него, все намираше начин да изкара нещо, та не се тревожех за пари. Тревожех се само за него, а сега край.

Човек, като го убият, после му е все едно. Като ме убият — какво ми е? Хари накрая бил просто уморен, така каза докторът. Дори не се свестил. Добре, че умря, без да се мъчи, Исусе Христе, защото какви ли мъки са били на лодката? Мислил ли е за мен, за какво ли е мислил? Като ти е така, я мислиш, я не. Трябва много да го е боляло. Но накрая — само умора. Божичко, да бях умряла аз! Ама от такива приказки полза няма. От никакви приказки няма полза.

Не можах да отида на погребението. Но хората не разбират. Не знаят какво ти е. Понеже истинският мъж е рядкост. Те просто не са срещали истински мъж. Никой не те знае какво ти е, защото не знаят за какво става дума. Аз знам. И как още. А ако живея още двадесет години, какво ще правя? Никой не може да ми каже и сега няма как, освен ден за ден, каквото дойде, и веднага да се заловя за нещо. Така трябва да направя. Но, Исусе Христе, нощем как ще изкарвам, ей това ми кажи.

Как се изкарва цяла нощ, ако не можеш да спиш? Сигурно ще разбера, както разбрах какво е да изгубиш мъжа си. Сигурно ще разбера. Всичко разбираш в този проклет живот. Къде ще ходиш, че няма да разбереш. Вече започвам да разбирам какво е. Умираш отвътре и ти става по-леко. Мъртва си отвътре като повечето хора през повечето време. Сигурно така е редно. Сигурно така става с човек. Е, аз започнах добре. Започнах добре, ако това е, дето трябва да направиш. Май че е това. Навярно е това. Върти го, сучи го, дотам стигаш. Добре. Значи добро начало. Сега водя.

Навън беше хубав, прохладен ден на меката субтропическа зима и листата на палмите се поклащаха от северния ветрец. Край къщата минаваха на велосипеди туристи, дошли на зимна почивка. В големия двор на отсрещната къща кряскаше паун. През прозореца се виждаше морето — сурово, синьо и като ново в светлината на зимния ден. Голяма бяла яхта влизаше в пристанището, а на хоризонта на седем мили от брега се виждаше танкер — малък, ясно очертан на синевата, той правеше западен обход на рифа, за да не хаби гориво срещу течението.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.